Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів фінансових коштів та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») на свою користь проценти за договором від 19 грудня 2014 року № 00309025 у сумі 1 574,44 долари США, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 410,69 доларів США; суму неповернутого вкладу за договором від 19 березня 2015 року № 00337409 у розмірі 174,02 доларів США, проценти на суму вкладу у розмірі 3,97 доларів США, а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2,65 доларів США, крім того, на відшкодування моральної шкоди - 20 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 грудня 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір № 00309025 про розміщення вкладу «Готівка щомісяця», за умовами якого позивач передала відповідачу, а той прийняв від неї вклад у розмірі 20 тис. доларів США, здійснивши на підставі платіжного доручення від 19 грудня 2014 року № 1 перерахування коштів у сумі вкладу з поточного/карткового рахунку № НОМЕР_1 позивача, відкритого у відповідача, на вкладний банківський рахунок № НОМЕР_2, із зобов'язанням повернути вклад та сплатити проценти за його користування на умовах та в порядку, передбачених договором. Відповідно до п. п. 2.2, 2.3, 2.5, 3.1, 3.2 договору повернення вкладу повинно було відбутися за заявою позивача 19 березня 2015 року зі сплатою процентів за користування вкладом за фіксованою процентною ставкою у розмірі 11,7 % річних, розрахованими на дату повернення вкладу, шляхом повернення вкладу та нарахованих процентів на картковий/поточний рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий у відповідача. Позивачем грошові кошти були внесені до банку.

19 березня 2015 року відповідно до п. 2.2 договору, а саме, в дату коли вклад разом зі всіма нарахованими на нього процентами підлягав поверненню, ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «Платинум Банк» з вимогою про повернення вкладу, який своєчасно позивачу повернутий відповідачем не був, разом із тим за пропозицією відповідача, яка полягала в тому, що для спрощення процедури повернення всього вкладу необхідно укласти новий вкладний банківський договір, позивач погодилася на укладання та уклала з відповідачем договір № 00337409 про розміщення вкладу «Вільні кошти» від 19 березня 2015 року, за яким на вкладний рахунок № НОМЕР_3 передбачалося зарахування строком на три місяці 200 доларів США від суми вкладу, який підлягав поверненню за договором від 19 грудня 2014 року.

Позивач зазначила, що починаючи з 19 березня 2015 року за її вимогою про повернення вкладу відповідач повинен був за чотири дні забезпечити касу готівковими коштами та 24 березня 2015 року повернути позивачу суму вкладу у розмірі 19 800 доларів США разом із нарахованими процентами за користування коштами. Проте у визначений заявою-замовленням строк банківський вклад відповідач не повернув. Із каси відповідача із власного рахунку № НОМЕР_1 позивач не змогла отримати належний їй вклад згідно з умовами договору № 00309025 про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» від 19 грудня 2014 року. Маючи підстави вважати, що відповідач розмістив вклад на депозитному рахунку № НОМЕР_3 за заявою від 15 березня 2015 року, позивач стала вимагати повернення вкладу із зазначеного рахунку. Те, що вклад дійсно був розміщений на вказаному депозитному рахунку, а не на рахунку № НОМЕР_1, у наступному підтвердив і сам відповідач своїми довідками, проте будь-яких розпоряджень відповідачу про розміщення вкладу на рахунку № НОМЕР_3 позивач не надавала. За письмовими вимогами до відповідача про повернення вкладу від 20 та 22 квітня 2015 року, а також за зверненням до контролюючих органів від 29 квітня 2015 року, вклад також своєчасно не було повернуто позивачу. Лише із 05 листопада 2015 року відповідач розпочав частинами здійснювати повернення вкладу за договором від 19 грудня 2014 року № 00309025. Останню суму вкладу за цим договором відповідач повернув 10 грудня 2015 року, а також повернув позивачу частину вкладу у розмірі 25,98 доларів США за договором від 19 березня 2015 року № 00337409. Залишок у розмірі 174,02 доларів США за цим договором відповідачем повернуто позивачу не було. Таким чином, за захистом свого права позивач звернулася до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_3 проценти на суму банківського вкладу за договором про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» від 19 грудня 2014 року № 00309025 у сумі 1 574,44 долари США, що еквівалентно 39 030 грн 37 коп., а також 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання у розмірі 410,69 доларів США, що еквівалентно 10 181 грн 01 коп.; суму неповернутого вкладу за договором про розміщення вкладу «Вільні кошти» від 19 березня 2015 року № 00337409 у розмірі 174,02 доларів США, що еквівалентно 4 313 грн 95 коп., проценти на суму вкладу у розмірі 3,97 доларів США, що еквівалентно 98 грн 42 коп., а також 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання у розмірі 2,65 доларів США, що еквівалентно 65 грн 69 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Платинум Банк» просить скасувати ухвалу апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції, а саме: стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_3 388,28 доларів США заборгованості за процентами за договором вкладу від 19 березня 2015 року № 00337409 та 3 % річних у розмірі 258,85 доларів США, в іншій частині - залишити без змін, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Задовольняючи частково указаний позов на підставі ст. ст. 316, 319, 321, 525, 526, 625, 1058, ч. 2 ст. 1060, ст. 1066, ч. 3 ст. 1068, ч. 1 ст. 1074, ч. ч. 1, 3 ст. 1075 ЦК України, ст. ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 17, ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не надав позивачу належної якості банківські послуги, не виконав своїх зобов'язань за депозитними договорами, не повернув позивачу коштів у повному обсязі, вкладених ним на рахунок банку, та процентів за користування такими коштами, та не здійснив перерахування його коштів згідно з наданими ним розпорядженнями.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково та стягнення із відповідача на користь позивача підтверджених сум згідно з розрахунком, а саме: розмір процентів за договором від 19 грудня 2014 року № 00309025 складає 1 574,44 доларів США за період із 20 березня 2015 року по 23 грудня 2015 року за процентною ставкою депозитного договору у розмірі 11,7 % з урахуванням періодів повернення відповідачем суми вкладу позивачу за цим договором; 3 % річних від простроченої суми за договором від 19 грудня 2014 року № 00309025 становить 410,69 доларів США за період із 20 березня 2015 року по 23 грудня 2015 року за прострочення грошового зобов'язання з урахуванням періодів повернення відповідачем суми вкладу позивачці за цим договором; розмір процентів на суму вкладу у розмірі 200 доларів США за договором від 19 березня 2015 року № 00337409 становить 3,97 доларів США за період із 14 липня 2015 року по 23 грудня 2015 року за процентною ставкою депозитного договору у розмірі 4,5 % з урахуванням періоду повернення відповідачем позивачу частини суми вкладу за цим договором; 3 % річних від простроченої суми за договором від 19 березня 2015 року № 00337409 становить 2,65 доларів США за період із 14 липня 2015 року по 23 грудня 2015 року за прострочення грошового зобов'язання з урахуванням періоду повернення відповідачем частини суми вкладу позивачу за цим договором.

При цьому суд зазначив, що розмір заборгованості згідно з розрахунком позивача було досліджено у судовому засіданні порівняно із платіжними документами та виписками за рахунками, долученими до матеріалів справи.

Також суд вважав, що відповідач не спростував належними та достовірними доказами те, що вклад дійсно був розміщений на депозитному рахунку № НОМЕР_3, а не на рахунку № НОМЕР_1; це підтвердив і сам відповідач своїми довідками від 10 квітня 2015 року № 20-03-34/138-ДЗ, від 10 квітня 2015 року № 20- 05034/140-ДЗ, які долучені до матеріалів справи; будь-яких розпоряджень відповідачу про розміщення вкладу на рахунку № НОМЕР_3 позивач не надавала.

Посилаючись на ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що внаслідок несвоєчасного та неповного повернення сум вкладів вона відчувала будь-які переживання та душевні страждання, пов'язані із неможливістю користуватися власними коштами та через це у неї погіршилося самопочуття і здоров'я вцілому.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 5 ст. 1061 ЦК України установлено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Водночас за правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України суди не дослідили питання про те, чи містить договір банківського вкладу визначений розмір процентноїставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за цим договоромпісля закінчення терміну його дії.

Так, задовольняючи частково указаний позов на підставі ст. ст. 1058, 1061 ЦК України, суди дійшли передчасного висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором, та не дослідили питання щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1070 ЦК України, яка передбачає стягнення процентів за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Такий висновок випливає із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 травня 2016 року № 6-338цс16.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зокрема, частиною ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з матеріалами справи у суді першої інстанції відповідач заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції відповідач просив змінити рішення та стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_3 388,28 доларів США заборгованості за процентами за договором вкладу від 19 березня 2015 року № 00337409 та 3 % річних у сумі 258,85 доларів США (т. 1, а. с. 221-224).

Аналогічні вимоги містяться й у касаційній скарзі на судові рішення першої й апеляційної інстанцій.

Проте в уточненій позовній заяві ОСОБА_3 просила стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на свою користь за договором від 19 березня 2015 року № 00337409 проценти на суму вкладу у розмірі 3,97 доларів США, а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2,65 доларів США (т. 1, а. с. 122-124).

Оскільки на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не встановили достатньо повно обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак