Справа №442/1343/15-ц
Провадження №2/442/46/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

02 березня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря - Кондратів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд до відповідача із вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з відповідача в її користь: компенсацію за невикористану відпустку в сумі 30000 грн.; заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 20000 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Рішення в частині стягнення заробітку в межах місячного платежу допустити до негайного виконання. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що 29.12.2002 року була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця-консультанта непродовольчих товарів. 30.04.2009 року переведена на посаду адміністратора. 19.11.2014 року звільнена відповідачем з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідач відмовив їй виплаті компенсації за невикористану відпустку на день звільнення, мотивуючи свою відмову відсутністю грошових коштів.

Через затримку проведення з нею розрахунків, відповідачем також завдано їй і моральної шкоду, яку просить стягнути з останнього.

Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, не повідомивши причин неявки, хоч був своєчасно та належним чином, повідомленим про час та місце судового засідання, рекомендованою кореспонденцією. Отже виходячи з вищенаведеного, суд вважає цю особу повідомленою про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, ухваливши проведення заочного розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до даних трудової книжки серії БТ-І №8772221, заведеної 12.09.1983 року ОСОБА_1, під записом :

-№7 - 29.12.2002 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на посад продавця непродовольчих товарів (трудовий договір зареєстрований АНДЦЗ м. Дніпропетровськ за №3227);

- №8 - 30.04.2009 року переведена з посади продавця на посаду адміністратора (доповнення до договору);

- №9 - 19.11.2014 року звільнена з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Що стосується вимоги позивачки щодо невиплати відповідачем їй компенсації за невикористану відпустку в розмірі 30000 грн., заборгованості по заробітній платі в розмірі 20000 грн., то даний факт у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження. Позивачкою не вказано за який період має місце порушення її прав.

Так, матеріалах справи знаходиться копія колективної скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на ім'я голови ДФС України про те, що вони заробітну плату у ФОП ОСОБА_6 отримували мінімальну в межах однієї тисячі гривень, а другу частину заробітної плати отримували в конвертах (а.с.76-77).

На противагу таким вимогам позивачки, в матеріалах справи знаходяться копії відомостей на нарахування та виплату заробітної плати, платіжні відомості працівникам, податковий розрахунок за 2013-2014 роки. Відтак такі частково підтверджують отримання працівниками заробітної плати, в тому числі і позивачкою (а.с.143 -153).

Разом з тим, факт виплати заробітної плати позивачці, підтверджується також відповіддю з управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська за № 2599/03/31 від 07.05.2015 року, в якій зазначено, що ФОП ОСОБА_2 своєчасно та в повному обсязі сплачував нарахування до Пенсійного фонду України і згідно даних Державного реєстру застрахований осіб, вимога ФОП ОСОБА_2 виконувалась.

Також в матеріалах справи знаходиться копія протокол допиту свідка ОСОБА_1 16.12.2014 року в межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000606 від 20.11.2014 року, де ОСОБА_1 вказала, що власниця виплатила їй заробітну плат і відпускні за 2014 рік та доплати на дітей, яка до цього не була виплачена. Яка це була сума вона не пригадує (а.с.78-79).

Крім цього, в ході розгляду даної цивільної справи судом за клопотанням представника позивачки 07.10.2015 року було призначено судову бухгалтерську експертизу на вирішення якої поставлено було два питання, зокрема: який розмір заборгованості із невиплаченої ФОП ОСОБА_7 заробітної плати ОСОБА_1? Який розмір компенсації ФОП ОСОБА_2 за невикористану відпустку ОСОБА_1?

Згідно повідомлення судового експерта №3899 від 05.02.2016 року провести судово-економічну експертизу на предмет документального підтвердження наявності заборгованості зарплати позивачці та документального підтвердження наявності заборгованості та компенсації за невикористані відпустки позивачці видалось неможливим. Зокрема до вказаних Науково-методичних рекомендацій експертом може вирішуватися питання на предмет документального підтвердження встановленого розміру заборгованості по заробітній платі (із зазначенням розміру заборгованості, органу, який її встановив, та реквізитів документів, у якому вона встановлена).

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би її позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а її доводи лише ґрунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, однак із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме її право та коли порушено.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх допустимість та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову в цілому, оскільки вимоги є взаємоповязаними. за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212, 214, 224-226 ЦПК України, суд

вирішив :

В позові ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди -відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Дрогобицьким міськрайонним судом, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Нагірна О.Б.