АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/340/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1, представника

відповідача ПАТ Державний ощадний

банк України ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за за апеляційними скаргами ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ПАТ Ощадбанк про стягнення процентів за договором вкладу за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року, посилаючись на те, що 06.04.2011 року з банком був укладений відповідний договір строком на два роки, за умовами якого передбачені щомісячне нарахування й сплата процентів та пролонгація договору щоразу на два роки, якщо за закінченням дворічного терміну позивач не звернеться до банку за отриманням усієї суми вкладу. За закінченням чергового строку розміщення депозиту в банку, тобто починаючи з 06.04.2015 року позивач не звертався з заявою про повернення усієї суми вкладу, а 20.01.2016 року договір за ініціативою банку про внесення відповідних змін було переукладено на інший термін. У звязку з тим, що про внесення будь-яких змін до договору до закінчення чергового строку зберігання вкладу в банку його відповідно до вимог закону повідомлено не було, вважає відповідачем безпідставно не було нараховано та не виплачено проценти за вказаним договором за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року, які просив стягнути в судовому порядку. Крім цього, вважає, що в звязку з невиплатою процентів, йому заподіяно збитків у формі упущеної вигоди в сумі 7,47 дол.США, що полягає в отриманні додаткових процентів у випадку поповнення ним вкладу невиплаченими процентами. Також, у звязку з неналежним (простроченим) виконанням умов договору банківського вкладу відповідачем в частині нарахування процентів за вищевказаний період просив стягнути з банку пеню, нараховану відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів, що складає 1181,47 дол. США та відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України 8,69 дол. США інфляційних нарахувань і 3,22 дол. США - 3% річних. Всього просив стягнути з відповідача 1304 дол. США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ Державний ощадний банк України в користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1181,47 дол. США та 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплачених процентів на загальну суму 103,16 дол. США, 3% річних на суму 3,22 дол. США та інфляційних нарахувань на суму 8,69 дол. США, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Порушення норм матеріального права вбачає у безпідставному незастосуванні до спірних правовідносин вимог ст.651 ЦК України, що передбачає зміну або розірвання договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом та вимог ст.654 ЦК України, що встановлює таку ж форму для зміни чи розірвання договору, як і для його укладення. З урахуванням умов укладеного між сторонами договору вкладу, який встановлював дві додаткові підстави для припинення його дії: заяву вкладника про повернення всієї суми депозиту та заяву вкладника про відмову від зміни процентної ставки, а також з урахуванням того, що такі заяви ним не подавалися, вважає безпідставними висновки суду про припинення умов договору за закінченням його строку 05.04.2015 року без письмового його повідомлення, і як наслідок безпідставною відмову в стягненні процентів за договором вкладу за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року (дати укладення з банком договору на інших умовах). На думку апелянта, оголошення про відмову у пролонгації договору в зв'язку з прийняттям 24.11.2014 року Комітетом з питань управління активами та пасивами відповідного рішення не є підставою припинення дії договору відповідно до вимог ст.651 ЦК України, оскільки судом не здобуто доказів ухвалення такого рішення, а відповідачем не доведено, ні що таке оголошення дійсно було розміщене, ні що позивач був повідомлений про припинення строку дії договору.

Також вважає, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин ч.1 ст.611, ч.2 ст.625 ЦК України, що встановлює наслідки порушення зобов'язання у формі стягнення неустойки в розмірі 3 % річних від простроченої суми. При цьому зазначає, що попри подібність правової природи ч.3 ст.549 (щодо сплати пені) та ст.625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. А тому, стягнення пені не перешкоджає стягненню 3-х процентів річних за користування чужими коштами.

Крім цього, на думку апелянта, ст.625 ЦК України передбачає стягнення інфляційних нарахувань незалежно від того в якій валюті виражене боргове зобов'язання, а фінансовий зміст поняття індексу інфляції, виражений у ст.1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення не містить прив'язки до будь-якої валюти.

В апеляційній скарзі ПАТ Державний ощадний банк України просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вважає безпідставними й суперечливими висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну виплату процентів та упущеної вигоди в розмірі 1181,47 дол. США, в той час у стягненні таких процентів й упущеної вигоди судом було відмовлено.

Також, звертає увагу на невірне застосування судом вимог ст.ст.611, 549 ЦК України ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів. На думку апелянта, на правовідносини, що виникли між сторонами договору, не поширюється ЗУ Про захист прав споживачів. Разом з тим, ні Цивільним кодексом України: параграфом 3 глави 71 ЦК України Банківський вклад, главою 72 Банківський рахунок, якими на думку апелянта регулюються дані правовідносини, ні умовами укладеного між сторонами договору не передбачено сплата банком пені за прострочення виконання вимоги вкладника про видачу коштів з рахунку. На думку апелянта, відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання передбачена лише нормою ст.625 ЦК України.

Крім цього, вважає, що судом безпідставно не взято до уваги заяву банку про застосування позовної давності, викладену в запереченнях відносно позову, оскільки, звернувшись 12.09.2016 року з позовом про стягнення пені за період з 01.05.2015 року до 11.09.2016 року (за 1 рік 4 місяці 11 днів) позивач частково пропустив передбачений законом річний строк позовної давності за вимогами про стягнення пені.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені у ній; відносно апеляційної скарги банку заперечив.

Представник відповідача ПАТ Ощадбанк ОСОБА_2 апеляційну скаргу банку підтримала, відносно апеляційної скарги позивача заперечила.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 06 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ВАТ Ощадбанк (правонаступником якого є ПАТ Ощадбанк) був укладений Договір № 540 на вклад Накопичувальний на ім'я фізичної особи (надалі Договір вкладу) (а.с.34-35).

Відповідно до п.п.1.1, 1.2. Договору вкладник ОСОБА_1 06 квітня 2011 року вніс, а Банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок на умовах цього Договору кошти в сумі 1895,00 дол. США (депозит) строком на 2 роки, із сплатою процентів за ставкою 5% річних. Днем повернення депозиту є 06 квітня 2013 року.

Відповідно до п.1.3. Договору вкладу сплата процентів за користування депозитом здійснюється щомісячно. При розрахунку процентів Банк не враховує день зарахування (внесення) депозиту на рахунок і день вилучення депозиту з рахунку (п.2.1 Договору вкладу).

Згідно п.2.7 Договору вкладу сторони погодились з тим, що після закінчення строку, вказаного в п.1.1. Договору, останній автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний в п.1.1. Договору, за ставкою, що діятиме в Банку на момент подовження (п. 2.7 Договору вкладу).

Пунктом 2.8. Договору вкладу визначено, що розмір процентної ставки може бути змінений у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на грошово-кредитному ринку України. Про зміну процентної ставки Банк повідомляє вкладника шляхом публічного письмового оголошення в установі банку, в якому зазначає розмір нової процентної ставки. Якщо протягом 10 днів з дня повідомлення нового розміру процентної ставки від вкладника не надходить заперечень, Сторони вважають, що вкладник дав згоду на зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти з 11-го дня після її оголошення. У разі надходження від вкладника заперечень у письмовій формі протягом 10 днів з дня повідомлення Договір вважається розірваним з 11-го дня після оголошення нової процентної ставки, і кошти з рахунку повертаються вкладнику з процентами, нарахованими згідно п.1.2. При неотриманні Вкладником суми коштів з рахунку з 11-го дня останні зберігаються Банком без нарахування процентів.

06 квітня 2013 року строк розміщення депозиту ОСОБА_1 автоматично продовжився на 24 місяці за процентною ставкою, що діяла на той час 6,5% річних, тобто до 06 квітня 2015 року.

24 листопада 2014 року Комітетом з питань управління активами та пасивами АТ Ощадбанк прийнято рішення про внесення змін до умов зберігання депозитів, в тому числі процентних ставок залучення коштів фізичних осіб, згідно якого назву вкладу Накопичувальний вирішено замінити на Капітал, внести зміну до п.п.1, 3 та 8 договору, зокрема, щодо строків зберігання вкладів, щодо сум поповнення вкладів та щодо умов пролонгації (а.с.117-119).

Після закінчення чергового дворічного терміну зберігання вкладу за договором, укладеним між сторонами, тобто 06.04.2015 року позивач ОСОБА_1 до банку для отримання вкладу не з'явився.

Загальна сума депозиту станом на 06.04.2015 року склала 1997,00 дол. США, які повернуто ОСОБА_1 20 січня 2016 року (а.с.14), шляхом їх перерахунку на новий депозитний рахунок, відкритий позивачу на підставі Договору на вклад Капітал на ім'я фізичної особи від 20 січня 2016 року строком на 36 місяців (а.с.12-13).

За період з 06.04.2015 року (дати закінчення чергового строку розміщення вкладу відповідачем) до 20.01.2016 року (дати отримання ним усієї суми вкладу) та розміщення такого в банку на умовах вкладу Капітал проценти на даний вклад банком не нараховувалися.

23 травня 2016 року позивач звернувся до ПАТ Державний ощадний банк України з вимогою провести донарахування процентів за договором від 06 квітня 2011 року шляхом зарахування на депозит, відкритий за Договором № 15823519 на вклад Капітал на ім'я фізичної особи від 20 січня 2016 року (а.с.18).

На вказане звернення банком повідомлено ОСОБА_1 листом від 03 червня 2016 року, що з 22 грудня 2014 року умови і назву вкладу Накопичувальний замінено назвою Капітал. Про дане рішення клієнти були повідомлені шляхом оголошення, розміщеного в установі банку. Оскільки термін договору, укладений з позивачем 06 квітня 2011 року на вклад Накопичувальний, в черговий раз закінчився 06 квітня 2015 року, то відповідно до прийнятого рішення комітету з питань управління активами та пасивами АТ Ощадбанк автоматична пролонгація не відбулася, а нарахування відсотків було припинено (а.с.19).

09 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою надати йому протокол засідання комітету з питань управління активами та пасивами АТ Ощадбанк від 24 листопада 2014 року щодо не пролонгації депозитних договорів (а.с.20).

Листом № 2268 від 21 червня 2016 року ПАТ Державний ощадний банк України відмовив позивачу в отриманні зазначеного документу з посиланням на те, що він відноситься до документів, що містять комерційну таємницю в системі АТ Ощадбанк (а.с.21).

26 червня 2016 року ОСОБА_1 просив відповідача надати копії оголошень, які розміщувались в Банку в період дії договору №430.430.433_000_185977_0_540 від 06 квітня 2011 року (а.с.22).

Взірець оголошення було надіслано позивачу листом ПАТ Державний ощадний банк України № 2425 від 07 липня 2016 року (а.с.23-24).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково й стягуючи з відповідача 1181,47 дол. США пені за невиконання зобов'язань за договором вкладу на підставі ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів, суд виходив з порушення відповідачем (виконавцем) прав позивача (споживача фінансових послуг). Відмовляючи у позові в частині стягнення процентів, упущеної вигоди, інфляційних втрат і 3% річних, суд виходив з того, що строк дії договору вкладу закінчився 06 квітня 2015 року, й з цієї дати обов'язки банку за договором щодо нарахування процентів на вклад припинилися, наслідком чого є відмова у стягненні з відповідача процентів у розмірі 103,16 дол. США; з недоведеності позивачем заподіяння йому збитків у формі упущеної вигоди, що складає 7,46 дол. США, які б він міг отримати у вигляді процентів внаслідок своєчасного виконання банком свого обов'язку щодо виплати процентів у сумі 103,16 дол. США та поповнення ними вкладу; з безпідставності стягнення інфляційних нарахувань в сумі 8,69 дол. США, оскільки предметом договору вкладу була іноземна валюта та з безпідставності стягнення 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в зв'язку з тим, що будучи різновидом неустойки й мірою цивільно-правової відповідальності, повторне стягнення поряд зі стягненням судом пені на підставі ЗУ Про захист прав споживачів в сумі 1181,47 дол. США, призведе до подвійної відповідальності.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції. Зокрема, такими, що відповідають вимогам закону є висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди в зв'язку з недоведеністю належними та допустимими доказами фактів запланованого одержання вигоди від розпорядження на свій розсуд грошовими коштами, що полягало б в розміщенні неодержаних процентів на поповнення іншого банківського вкладу (Капітал) і як наслідок отриманні за даним вкладом процентів у більшому розмірі.

Також, з врахуванням вимог закону (ЗУ Про індексацію грошових доходів населення) зроблені судом першої інстанції й висновки в частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань на суму 8,69 дол. США з підстав, що предметом договору вкладу була іноземна валюта, а не валюта України гривня. При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставного незастосування до спірних правовідносин вимог ч.2 ст.625 ЦК України в зв'язку з тим, що дана норма закону не конкретизує валюти зобов'язання на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки з урахуванням того, що ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, випливає, що наслідки невиконання грошового зобовязання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді стягнення суми боргу з врахуванням індексу інфляції поширюються на випадки невиконання грошового зобовязання, предметом якого є національна валюта гривня.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми з посиланням на те, що за умови задоволення судом вимог позивача про стягнення пені (неустойки) на підставі ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобовязання, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних (які є свого роду, різновидом неустойки) призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності за вчинення одного й того ж правопорушення. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині безпідставності відмови суду в стягненні 3% річних з посиланням на те, що хоча обидва випадки і застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, однак з врахуванням відмінності правової природи цих норм закону, стягнення пені не перешкоджає стягненню 3-х процентів річних за користування чужими коштами, колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки зі змісту ч.2 ст.625 ЦК України випливає, що дана правова норма передбачає відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді сплати 3% річних від простроченої суми за умови, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з правової природи договору вкладу, за яким вкладник є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, на правовідносини, що випливають з договору вкладу поширюються вимоги ЗУ Про захист прав споживачів. Відповідні правові позиції висловлена Верховним Судом України 01 червня 2016 року в справі № 6-2558цс15, 13 березня 2017 року в справі № 6-2128цс16, які в силу вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування усіма судами при розгляді справ з подібними правовідносинами. Оскільки, укладеним між сторонами договором не передбачено сплати неустойки банком за порушення грошового зобовязання, однак ЗУ Про захист прав споживачів (ч.5 ст.10) передбачено інший розмір пені за невиконання (прострочення виконання зобовязання), ніж ч.2 ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає, що виходячи з пріоритету застосування спеціальної норми права перед загальною (ч.2 ст.625 ЦК), застосування судом відповідальності у вигляді наслідків, передбачених ЗУ Про захист прав споживачів, виключає застосування наслідків відповідальності, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді стягнення 3% річних.

Доводи апеляційної скарги ПАТ Ощадбанк в частині порушення судом норм матеріального права, що полягають у безпідставному застосуванні до спірних правовідносин вимог ЗУ Про захист прав споживачів, колегія суддів з підстав наведених вище, вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції про відмову в стягненні з відповідача процентів за договором вкладу за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року та розміром стягнутої з відповідача на підставі ЗУ Про захист прав споживачів пені колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи позивачу у стягненні процентів за договором вкладу судом не в повній мірі враховано умови укладеного між сторонами договору, а також норми закону, що регулюють вимоги щодо форми укладення, зміни й розірвання (припинення) договору, а також інші істотні обставини, що мають значення для справи.

Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Згідно вимог ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною1 статті 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не випливає з суті укладеного договору.

Вклад (депозит) це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно вимог ч.1 ст.1059 Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

У відповідності до ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно вимог ч.4 ст.1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Дійшовши висновку про те, що обов'язки банку щодо нарахування процентів за договором вкладу, починаючи з 06.04.2015 року припинилися за закінченням строку дії договору на підставі п.2.8. договору та у зв'язку з прийнятим Комітетом з питань управління активами та пасивами АТ Ощадбанк рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що п.2.8 договору передбачає порядок внесення змін до існуючого договору, що стосуються розміру процентної у зв'язку зі зміною облікової ставки Національного банку України і наслідки незгоди вкладника зі зміною розміру процентної ставки, а рішенням Комітету окрім питання зміни назви вкладу з Накопичувального на Капітал (що правового значення для істотних умов договору вкладу не має), також врегульовано й питання зміни договору у зв'язку зі зміною сум поповнень вкладів, строків дії договору та їх пролонгації, а також встановлено нові процентні ставки, які для договорів Капітал строком дії від 18 до 36 місяців складають 8% (а.с.117-120). Вказані умови є істотними умовами договору вкладу, з приводу яких відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України вимагається згода сторін договору.

В той же час, судом не дано належної правової оцінки умовам укладеного між сторонами договору, зокрема, п.2.7, яким передбачено його автоматичне подовження щоразу після закінчення строку, вказаного у п.1.1., на такий самий строк за ставкою, яка діятиме на момент продовження.

Також, судом не враховано вимоги п.п.4.2., 4.3., які передбачають випадки припинення дії договору. Зокрема, відповідно до п.4.3. договору його дія може бути припинена у випадках, передбачених законодавством України, або з ініціативи вкладника на підставі поданої ним заяви відповідно до п.3.4.2. договору, а також відповідно до умов п.2.8. Договору.

Відомості про те, що вкладник ОСОБА_1 відповідно до п.2.8 був повідомлений банком про прийняті Комітетом зміни стосовно процентної ставки, яка з 6,5 % (що існувала для договору Накопичувальний) зросла до 8 % (для договору Капітал), й подав у письмовій формі заперечення щодо нової процентної ставки, наслідком чого є розірвання договору вкладу, матеріали справи не містять.

Не містять матеріали справи також заяви вкладника ОСОБА_1 про повернення йому усієї суми депозиту ні за закінченням строку дії договору, ні до закінчення строку дії договору, як це передбачено ст.1060 ЦК України та п.3.4.2 договору.

Тому висновки суду про припинення строку дії договору з 06.04.2015 року та відсутності у банку обов'язку щодо нарахування процентів за договором не відповідають ні змісту самого договору, ні вимогам закону (ст.1060 ЦК України).

При цьому посилання банку на припинення строку дії договору з 06.04.2015 року з підстав наявності рішення Комітету (а.с.117-120) та п.10 відповідного електронного повідомлення (а.с.121) колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, як згадувалося вище матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що вказаного числа договір припинив свою дію за згодою сторін. Копія наявного в матеріалах справи оголошення (а.с.23-24) в силу вимог закону щодо форми договору та внесення до нього змін не може вважатися належним доказом внесення змін до письмового договору вкладу. Крім цього, сама по собі копія такого оголошення не свідчить про факт його розміщення, який стороною позивача заперечується.

Беручи до уваги те, що до закінчення чергового строку зберігання вкладу (до 06.04.2015 року) ОСОБА_1 не був своєчасно повідомлений банком про внесення відповідних змін до укладеного між сторонами договору (зміни його назви; тривалості; сум, що вносяться на поповнення), договір відповідно до п.2.7 продовжив свою дію на наступні два роки. А з урахуванням того, що відповідні зміни до договору були узгоджені з вкладником лише 20.01.2016 року (шляхом підписання відповідного договору з назвою Капітал), відповідачем, на думку колегії суддів, необгрунтовано відмовлено позивачу в нарахуванні та виплаті процентів за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року. При цьому, оскільки договір Капітал є наслідком внесення вищевказаних змін до договору Накопичувальний, останній, зважаючи на п.2.7. не може вважатися розірваним достроково за ініціативою вкладника з виплатою процентів за договором на вимогу, оскільки ініціатором прийняття рішення про зміну умов договору Накопичувальний був банк, а не вкладник.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги позивача в частині безпідставної відмови суду першої інстанції у вимогах про стягнення процентів за період з 06.04.2015 року до 20.01.2016 року є такими, що заслуговують на увагу, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ПАТ Ощадбанк в користь ОСОБА_1 процентів за договором вкладу в сумі, еквівалентній 103,16 дол. США, що на день ухвалення апеляційним судом рішення складає 2730,84 грн. (з урахуванням офіційного курсу НБУ дол. США по відношенню до гривні: 1 дол. = 27,3084 грн.).

Крім цього, колегія суддів вважає, що висновки суду про відмову в стягненні з відповідача процентів й одночасне задоволення його вимог про стягнення пені, нарахованої у звязку з невиконанням банком умов договору про виплату таких процентів є взаємовиключними, а тому, не можуть вважатися законними.

Також, хоча колегія суддів і погоджується з висновками суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ Про захист прав споживачів що стосуються стягнення з банку пені відповідно до ч.5 ст.10 даного закону, однак нарахування позивачем і стягнення судом такої пені в іноземній валюті не відповідає вимогам закону.

Не може погодитися колегія суддів з висновками суду першої інстанції в частині стягнення пені, до загальної суми якої позивачем включено й упущену вигоду, в задоволенні вимог за якими судом обгрунтовано було відмовлено.

Такими, що заслуговують на увагу, на думку колегії суддів, є доводи апеляційної скарги ПАТ Ощадбанк щодо безпідставного неврахування судом першої інстанції заяви відповідача про наслідки застосування позовної давності.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

На думку колегії суддів, позивач, як власник грошових коштів, які він вклав до банку, мав можливість цікавитися станом свого рахунку й з урахуванням того, що за умовами договору проценти на вклад нараховувались щомісячно, вже в травні 2015 року міг дізнатися про порушення банком його права на отримання процентів за договором. Разом з тим, з відповідним позовом він звернувся лише 12.09.2016 року. Тому, з врахуванням наведеного його вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню лише в межах року, що передував предявленню позову, тобто за період з 12.09.2015 року до 12.09.2016 року.

Не може колегія суддів погодитися з загальним розміром нарахованої позивачем й стягнутої судом пені ще й з тих підстав, що з врахуванням невиплачених банком процентів, розмір яких складає лише 103,16 дол. США, розмір вищевказаної пені, є необгрунтовано великим.

При визначенні розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, судом першої інстанції безпідставно не враховано вимоги ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи (правовий висновок ВСУ від 03.09.2014 року в справі № 6-100цс14).

Беручи до уваги те, що позивачем вірно застосована формула для обрахунку пені на підставі ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів, однак є очевидним, що розмір такої пені (нарахований у гривнях), незважаючи на застосування річного строку позовної давності й стягнення її за період лише з 12.09.2015 року до 12.09.2016 року, а також, незважаючи на виключення з загального розміру пені суми упущеної вигоди (розмір якої є дуже незначним і несуттєво впливає на загальний розмір пені), у будь-якому випадку значно перевищуватиме розмір збитків (суму невиплачених процентів у розмірі 103,16 дол. США), колегія суддів вважає за необхідне з урахуванням вимог ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в судовому порядку, визначивши її розмір у сумі 1500 грн.

У відповідності до ч.1 ст.309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невіджповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись 307 ч.1 п.2; 309 ч.1; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.256, 257, 258 ч.2, 261 ч.1, 267 ч.3, 526, 530 ч.1, 533 ч.1, 551 ч.3, 629, 631 ч.4, 651 ч.1, 654 ч.1, 1058 ч.ч.1, 3; 1059 ч.1; 1060 ч.ч.1. 4; 1061 ч.5, 1070 ч.ч.1, 2 Цивільного кодексу України, ст.10 ч.5 Закону України Про захист прав споживачів № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року з наступними змінами і доповненнями, ЗУ Про індексацію грошових доходів населення № 1282-ХІІ від 03.07.1991 року з наступними змінами і доповненнями, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в користь ОСОБА_1 103,16 доларів США, що еквівалентно 2730 (дві тисячі сімсот тридцять) грн.84 коп.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені змінити й ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в користь ОСОБА_1 1500 грн. пені.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3