АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1342/17 Головуючий 1 інст. - Ніколаєнко І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року

за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів імені професора М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України» про стягнення всіх належних сум при звільненні, -

в с т а н о в и в :

22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, та в остаточній редакції просила визнати незаконним наказ відповідача від 13 січня 2016 року № 6 «К», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток в розмірі 81 941 грн. за час вимушеного прогулу через відсторонення від роботи редактором із зупинкою виплати заробітної плати. Стягнути оплату вимушеного прогулу в розмірі 13 597 грн. через видання незаконного наказу, невиплачену частину вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку в розмірі 20 033 грн. Стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення суду в розмірі 17 353 грн. Винести та направити відповідним органам і особам окрему ухвалу про виявлення фактів порушення її конституційних прав, порушення законодавства про працю та перевищення службових повноважень. Допустити негайне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України наказом № 57 «к» від 08 червня 2016 року її звільнено з ДУ «Інститут патології хребта та суглобів імені проф. М.І. Ситенка НАМНУ» з 09 червня 2016 року.

Станом на день звільнення перед нею з боку відповідача існує грошова заборгованість з виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. З 01 липня 2011 року наказом № 157 «к» від 01 липня 2011 року та з 01 вересня 2011 року наказом №299 «к» від 23 грудня 2011 року відповідач незаконно звільнив її від виконання обов'язків літературного редактора журналу та відмінив доплату 45% до окладу.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2012 року скасовано рішення суду першої інстанції та поновлено їй попередні умови праці з 01 липня 2011 року. Відповідачем дотепер не видано наказу про відновлення їй обов'язків літературного редактора журналу та не здійснено відповідних доплат, а отже, відповідач затримує виконання рішення суду.

Крім цього посилалася на те, що за умовами трудового договору оплата її роботи літературним редактором журналу дорівнює 45% від її посадового окладу наукового співробітника 15 розряду і складала у квітні 2016 року - 1292 грн.; у травні 2016 року - 1376 грн. У квітні-травні 2016 року було 40 робочих днів. Фактично відпрацьовано протягом квітня-травня 2016 року 20 робочих днів. Середньоденна заробітна плата за квітень-травень 2016 року: (1292+1376) х 50% : 20 = 67 грн. Кількість робочих днів за весь час затримки з 01 липня 2011 року до 09 червня 2016 року - 1223 дні. Середній заробіток як літературного редактора журналу за весь час затримки виконання судового рішення 67 х 1223 = 81 941 грн.

Із січня 2016 року відповідач скоротив тривалість її робочого часу на 50% на місяць та у двічі зменшив її посадовий оклад. При перевірці головним управлінням держпраці у Харківській області виявлено, що про зміну істотних умов праці її не було повідомлено за 2 місяці під особистий підпис з наказом від 13 січня 2016 року № 6 «к» її не ознайомлено, чим порушено вимоги частини 3 статті 32 КЗпП України. Також у порушення вимог частини 1 статті 56 КЗпП України їй встановлено неповний робочий час без її прохання, про що свідчить відсутність її заяви на встановлення їй скороченого робочого часу. Неправильні дії адміністрації позбавили її можливості повноцінно працювати і призвели до вимушеного прогулу. Наказ від 13 січня 2016 року № 6 «к» дискримінаційний, прийнятий в односторонньому порядку, погіршує її становище порівняно із законодавством України. З усіма доплатами її заробітна плата у квітні 2016 року повинна становити 5026 грн., у травні 2016 р.: 5350 грн., разом за два місяці 10356 грн. Заробітна плата за фактично відпрацьовані дні 5178 грн., середньоденна заробітна плата 259 грн. З 01 січня до 09 червня 2016 року 105 робочих днів. Таким чином, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 13 597 грн. Компенсація за невикористану відпустку 3 975 грн. та вихідна допомога в розмірі 16 058 грн. З урахуванням проведених з нею розрахунків у день звільнення сума заборгованості відповідача станом на 09 червня 2016 року становить 107 425 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ДУ «Інститут патології хребта та суглобів імені проф. М.І. Ситенка НАМНУ» на користь ОСОБА_1 за передбачений законом строк попередження - два місяці нарахування заробітної плати за попередніми умовами, а саме з 13 січня 2016 року по 13 березня 2016 року в розмірі 5109,14 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що судом неповно з'ясовані усі фактичні обставини справи та не досліджені і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з положень статей 21, 32, 103 КЗпП України з врахуванням роз'яснень, які містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та тих обставин, що матеріали справи не містять жодного доказу повідомлення позивача за два місяця про зменшення розміру заробітної плати ( переведення на неповний робочий день), як і жодного доказі ознайомлення її з відповідним наказом.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДУ «Інститут патології хребта та суглобів ім. М.І. Ситенка НАМН України» від 08 червня 2016 року за № 57 «к» ОСОБА_1 наукового співробітника відділу науково-медичної інформації звільнено 09 червня 2016 року за частиною 3 статті 38 КЗпП України, з виплатою трьохмісячного середнього заробітку за статтею 44 КЗпП України, та виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Як на підставу своїх вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду ОСОБА_1 посилається на рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2012 року, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано незаконним наказ директора Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів імені професора М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України» № 157 «к» від 01 липня 2011 року в частині відміни ОСОБА_1, науковому співробітнику відділу науково-медичної інформації, надбавки 45% за розширений обсяг роботи з 04 липня 2011 року у зв'язку зі зменшенням обсягу робіт. Визнано незаконним і скасовано наказ директора Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів імені професора М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України» № 299 «к» від 23 грудня 2011 року в частині припинення виплати 45% ОСОБА_1 за розширений обсяг роботи з 01 вересня 2011 року. Поновлено попередні умови праці ОСОБА_1 зі здійсненням доплати 45% від посадового окладу за розширений обсяг роботи (обов'язків літературного журналу «Ортопедія, травматологія та протезування»).

Таким чином, рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили та на яке посилається позивач, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через відсторонення її від роботи літературного редактора із невиплатою заробітної плати вже були предметом розгляду судом, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в цій частині позову.

Що стосується позовних вимог про стягнення оплати за вимушений прогул через неправильні дії відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Судом першої інстанції доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а тому відбулась зміна істотних умов праці і вона має бути визнана законною.

За таких підстав позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем порушено вимоги частини 3 статті 32 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не було повідомлено та не ознайомлено за 2 місяці під особистий підпис з наказом від 13.01.2016 р. № 6 «К» про істотну зміну умов праці.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21, 22 Закону «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (частина 3 статті 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (стаття 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.

За таких підстав, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати за попередніми умовами за передбачений законом строк попередження.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський