Справа № 180/2252/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем Івановою О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 липня 2015 року відповідачка взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 2300,00 доларів США, що підтверджується розпискою, яку ОСОБА_2 власноруч написала. Посилаючись на положення ст.625 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 суму позики в розмірі 2300 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період з 03 серпня 2015 року по 20 грудня 2016 року (488 днів), що разом складає 2392 доларів США, що еквівалентно 63029 грн. за курсом долара США, встановленого Національним Банком України на день подачі позову до суду, та судові витрати в сумі 689 грн.

Позивач надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позову наполягав і просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо розпискою та згідно з яким ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 2300 (дві тисячі триста) доларів США із зобовязанням повернути грошові кошти в серпні 2015 року. Розписка датована 03 липня 2015 року (а.с.3).

Тобто, оскільки розписка містить приписки віддати гроші до певної дати, суд робить висновок, що правочин, вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі, є по суті договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Позичальник свої зобовязання у встановлений строк не виконав, гроші не повернув.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, позику в розмірі 2300 доларів США у встановлений договором строк позивачу не повернув, суд приходить до висновку, що вказану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Також у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми.

Разом з тим, суд не погоджується з позивачем, що проценти слід нараховувати з 03 серпня 2015 року, оскільки в розписці міститься термін повернення позики серпень 2015 року, тобто точний термін повернення позики не визначено, тому суд вважає за необхідне застосувати положення цивільного судочинства, що визначають перебіг та закінчення строків.

Відповідно до ч.2 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, отже для випадку, що розглядається, три відсотки річних необхідно обчислювати, починаючи з 01 вересня 2015 року, та по день предявлення позову до суду - 20 грудня 2016 року включно, що становить 476 днів прострочення сплати боргу.

2300 : 100% х 3% : 365 днів х 476 днів прострочки = 89,98 доларів США.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача боргу в загальному розмірі 2389,98 доларів США.

Станом на дату подання позову курс долару США від Нацбанку України 1 долар США еквівалентний 26,35 гривень (2389,98 х 26,35 = 62975,97 гривень).

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 62975,97 гривень.

Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 689,00 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 62975,97 грн. *100% : 63029 грн. ціни позову), тобто 99,91 від суми сплаченого судового збору, що складає 688,37 грн. (99,91% * 689 грн.:100%).

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.202, 207, 549, 625, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 62975 (шістдесят дві тисячі сімдесят п'ять) гривень 97 копійой за борговою розпискою від 03 липня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 688 (шістсот вісімдесят вісім) гривень 37 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. М. Нанічкіна