АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2417/2017 Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПН КМНО Шишкіної А.О. про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним.

Під час слухання справи в якості третьої особи було залучено ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписали шлюбний договір. Даний договір був підписаний після численних нарікань та психологічного тиску. Положення договору якими залишено у власності ОСОБА_3 земельну ділянку та будинок, що на ній розташований, а також автомобіль суперечать ч.4 ст.93 СК України так як ставлять позивача у невигідне матеріальне становище та позбавляють його частини спільного майна і у відповідності до положень ст.103 СК України є недійсними.

Також позивач зазначав, що нотаріус не мала права посвідчувати зазначений договір, вона маючи доступ до реєстраційних баз могла перевірити статус майна, що було придбано під час офіційного шлюбу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі зазначив, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, при винесенні рішення судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказував на те, що неправильно застосовані положення ст. 93 СК України та ст. 2, 5, 7, Закону України «Про нотаріат». Суд не взяв до уваги, що текст шлюбного договору не відповідає ч. 4, 5 ст. 93 СК України, а тому нотаріус згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат» повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення шлюбного договору.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Відповідач та третя особа до апеляційного суду не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Судом було встановлено, що Позивач по справі та третя особа ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2007 року. 02.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був підписаний шлюбний договір за умовами якого сторони домовились та зазначили в п.2, що особистою приватною власністю ОСОБА_3 є земельна ділянка площею 0,1797 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що належить їй на підставі Акту про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, виданого Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24 травня 2006 року з усіма будівлями та насадженнями, що містяться на вказаній земельній ділянці та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 253,2 кв.м. та належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Віта-Поштової сільської ради 23.11.2007 року та зареєстрований в КП Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області 10.12.2007 року з усіма покращеннями, прибудовами та господарськими будівлями.

Крім того сторони домовились та зазначили в п.5 Договору, що транспортний засіб БМВ 2003 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, який придбано ОСОБА_3 за власні грошові кошти 29.11.2012 належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29.11.2012 року вважається її приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_3 на її власний розсуд.

Про те що сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено ними відповідно до справжньої волі, без будь-якого фізичного чи психічного тиску, договір укладено на вигідних для них умовах зазначено в п. 9 Договору.

В п.14 Договору зазначено, що сторонам нотаріусом роз'яснено правові наслідки укладеного правочину в тому числі статті 215-236, 319 ЦК України, статті 9, 57-74, 92- 103 СК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяла в межах чинного законодавства, позивач не довів суду, що зазначеним шлюбним договором його поставлено у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Колегія суддів, не погоджується з такими висновками суду, так як під час розгляду справи були порушені вимоги ЦПК України, які стали наслідком ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам Закону .

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

заборона випливає із змісту акта законодавства;

така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог:

1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства;

2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що ОСОБА_3 за вказаним договором в особисту приватну власність передано транспортний засіб, який був придбаний під час шлюбу, право на який підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність цієї обставини.

Разом з тим, суд не звернув увагу на те, що позов подано до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни.

При цьому, зі змісту оскаржуваного договору випливає, що приватний нотаріус не є його стороною.

У п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено: «особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса, та відсутністю його волевиявлення на укладення такого шлюбного договору.

Відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не просив суд першої інстанції замінити та/або залучити в якості відповідача (співвідповідача) ОСОБА_3, яка залучена судом в якості третьої особи.

Таким чином, позовні вимоги були заявлені до неналежного відповідача ПН КМНО Шишкіної А.О.

Однак, на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості провести заміну первісного відповідача належним відповідачем або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так як суд першої інстанції не визначився належним чином з характером правовідносин, що склались між сторонами, не виконав вимоги ст. 130 ЦПК України, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не врахував вищенаведених роз'яснень ВСУ, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, через те, що він поданий до неналежного відповідача, а не через його безпідставність та необґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Резолютивну частину рішення , яким відмовлено в задоволенні позовних ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним - залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: