ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6432/16-ц
провадження № 2/753/592/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк», треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В., Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» (далі ПАТ «Ерде Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В., служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Ерде Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором, укладеним з ВАТ «Ерде Банк». Посилаючись на те, що на момент укладення вищевказаного договору вона проживала разом зі своїм малолітнім сином у спірній квартирі, який набув таким чином право користування цим житлом, а також на відсутність згоди служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на вчинення цього правочину та позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням, просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 18 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Ерде Банк».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2015 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року і ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

Постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року суддею Лужецькою О.Р. справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Ерде Банк» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надіслав до суду свої письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також просив відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву з проханням слухати справу без їх участі та просив прийняти рішення з врахуванням інтересів дитини.

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Ерде Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором, укладеним з ВАТ «Ерде Банк». Вказана квартира належала на праві власності відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 01.10.1998 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед ПАТ «Ерде Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом набуття ПАТ «Ерде Банк» права власності на зазначену квартиру.

Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анапенко М.А., власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки ЖЕД № 202 від 23 липня 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 з 26.10.1999 року; син позивача ОСОБА_3 з 30.12.2008 року; донька позивача ОСОБА_10 з 22.02.2011 року.

Факт проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 з моменту його народження було також підтверджено, поясненнями свідків, заслуханих в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначає, що при укладенні договору іпотеки не було отримано згоду органу опіки та піклування на здійснення правочину, оскільки ОСОБА_3 з моменту народження постійно проживав у спірній квартирі.

Суд погоджується з таким твердженням позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Водночас, заперечуючи проти позову відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з заявою, відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думкує підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з 18 січня 2008 року, однак позов пред'явлено до суду лише 02 червня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що нею пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском нею строку позовної давності.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 267 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57 - 60, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк», треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В., Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА