Справа № 761/934/16-ц
Провадження № 2/761/459/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Маліновської В.М.

при секретарі Кріт І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Омега Банк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. недійним (а.с.1-14 т.1).

Свої позовні вимоги з урахуванням уточнень (а.с.43 т.1) обгрунтовує тим, що 23.10.2007р. між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 2608/1007/88-031, за умовами якого Банк зобов'язується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 26 000,00 доларів США на строк з 23.10.2007р. по 22.10.2017р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Так, Відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів Позивачку в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, розмір щомісячного ануїтетного платежу, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Разом з тим, Позивач зазначає на навмисне невиконання банком переддоговірної роботи в порядку ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як передумови введення його в оману. Згідно п. 10.12. спірного Кредитного договору, визначено, що розрахунок сукупної вартості кредиту надається саме в додатку № 1 до кредитного договору. Так, у вказаному додатку № 1 до кредитного договору було зазначено щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 217,00 доларів США та відсутня істотна умова договору - абсолютне значення здорожчання кредиту, сума якого на момент підписання кредитного договору Позивачці не була відома. Виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення не передбачених втрат у боржника. Додаток № 1 не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов'язкові, розрахунки, що містяться в додатку № 1, - здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ № 168 (розрахунок ефективної відсоткової ставки), додаток № 1 не може слугувати доказом проведення переддоговірної роботи, оскільки неможливо встановити коли саме кредитор надав його позичальнику. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.

Враховуючи вищевикладене, з урахування заяви про уточнення позовних вимог, Позивачка просила: - визнати порушеним право ОСОБА_1 - споживача фінансових послуг банку; - визнати недійсним кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р., укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1; - визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23 жовтня 2007 року, укладений 06.06.2009р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 (а.с.43 т.1).

До початку розгляду справи по суті представником позивача ОСОБА_2 до суду подано клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи для вирішення питань, які мають істотне значення для правильного вирішення справи і потребують спеціальних знань (а.с.52-54 т.1). Ухвалою суду від 20.07.2016р. заяву представника Позивача ОСОБА_2 про призначення у справі судової економічної експертизи - задоволено, призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Омега Банк» (Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк») судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи (КНСЕУ), на вирішення експертів поставлено наступні питання: 1. Якими є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р.? 2. Чи відповідають розраховані реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту даним, наведеним в зазначеному договорі і додатку до нього? 3. Який розмір складає документально обгрунтований щомісячний платіж (в тому числі, за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов визначених на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р.? 4. Чи обгрунтовано нормативно та документально виконано ВАТ «Сведбанк» оформлення з надання кредиту по договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р.? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с.88-90 т.1).

27.01.2017р. на адресу суду вказана справа повернулася з експертної установи, в зв'язку з чим ухвалою суду від 30.01.2017р. провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Омега Банк» (Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк») про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, - відновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.02.2017р. (а.с.231 т.1).

Позивач в судове засідання не з'явився, представник Позивача - ОСОБА_2 через канцелярію суду подав заяву, в якій просив слухати справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с.1 т.2).

Водночас, представником Позивача подано письмові пояснення до позовної заяви (а.с.2-5 т.2), в яких він зазначив, що Позивачці як споживачу фінансових послуг банку не було надано повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості, не роз'яснено Позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе кредитних зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, та не відповідає вимогам ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, розрахунок платежів споживача проведений поверхово, оскільки у ньому зазначено тільки два показники: дату платежу та суму, що підлягає. Сплаті, й не зрозуміло для споживача, оскільки не зазначено із чого складаються вказані суми та на момент укладення договору взагалі відсутня інформація щодо кінцевих сум. Врахувавши висновок експертизи про невідповідність процентної ставки, вказаної у договорі, реально сплачуваній, суду необхідно дійти правильного висновку про те, що таким чином, зазначена у договорі сума кредиту не відповідає його умовам і вартості кредиту, орієнтовна вартість кредиту становить значно більше суму, проте така сума в договорі відсутня, як і будь-які посилання на неї.

Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду клопотання, в якому зазначив, що відповідно до постанови Правління НБУ від 06.07.2015р. № 437 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Омега Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 06.07.2015р. № 127 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Омега Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Караченцева Артема Юрійовича строком на 1 рік з 06.07.2015р. до 05.07.2016р. включно. Таким чином, ПАТ «Омега Банк» знаходиться у процедурі ліквідації, в зв'язку з чим у Банку відсутня можливість представляти інтереси у судовому засіданні, та просило слухати справу за відсутності представника Банку (а.с.66 т.1). Заперечень чи пояснень по суті позовних вимог Відповідачем не надано.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23.10.2007р. між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 2608/1007/88-031, за умовами якого Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 26 000,00 доларів США на строк з 23.10.2007р. по 22.10.2017р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором (а.с.16-18,110-112 т.1).

Кредитні кошти призначені на споживчі цілі (п.1.4. Кредитного договору).

Відповідно до п.2.1. Кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат Банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека: АДРЕСА_1.

Пунктами 3.1.-3.2. Кредитного договору Позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу Банку згідно Додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених п.3.8., 3.9. та п.5.1.4. даного Договору. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Кількість днів у році приймається - 360. Сума нарахованих процентів і пені за визначений період є тільки цілим округленим числом, без десяткових знаків. Позичальник уповноважує Банк самостійно округляти суму нарахованих відсотків і пені. Округлення процентів і пені відбувається у такий спосіб: до 44 центів - округлення до 0 доларів, понад 44 центів - до 1 долара.

Проценти за користування кредитом підлягають сплаті Позичальником щомісяця в період з 01 по 10 число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту на рахунок відсотків № НОМЕР_2 через касу Банку. (п.3.3. Кредитного договору).

Згідно Додатку № 1 до Кредитного договору сторонами затверджено «Графік погашення заборгованості», згідно якого сума щомісячного платежу, який здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після надання кредиту, - становить 217,00 доларів США, окрім платежу за останній місяць користування кредитом, який становить 177,00 доларів США (а.с.19-20,113-114 т.1).

На забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором 23.10.2007р. між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7857 (а.с.125-128 т.1), за умовами якого Іпотекодавці передали в іпотеку Іпотекодержателю належне їм на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

09.06.2009р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р., згідно якого сторони домовились, що на дату укладення цього Договору про внесення змін і доповнень розмір строкової заборгованості за кредитом складає 21 876,77 доларів США, прострочена заборгованість відсутня, сторони погодили викласти Кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року у новій редакції, зокрема зазначено, що Кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р., укладено між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1, згідно якого Банк має право надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 26 000,00 доларів США на строк по 23.10.2017р. включно зі сплатою процентів за користування кредиту у розмірі 11,9% річних (а.с.44-51,121-124 т.1)

Відповідно до п.3.1.1. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень № 1 від 09.06.2009р., починаючи з 10.07.2009р. Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (Ануїтетні платежі або Ануїтетний платіж) у сумі 343,87 доларів США у чітко встановленим цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Судом з відкритих джерел встановлено, що не заперечувалось сторонами, що Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» було перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», яке в подальшому було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Омега Банк».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Укладений між сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2011р. у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статтею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені: вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: - невиконання основного зобов'язання; - неотримання платежів за цим договором; - несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; - несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора.

Встановлена передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправності сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV щодо необхідності та обов'язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.

Пунктом 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зі змісту Кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р., судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; в порушення вимоги п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» не визначив строк дії кредитного договору; всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» не визначив порядок припинення дії кредитного договору; в порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч.2 ст. 345 Господарський кодекс України та п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; в порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Разом з тим, згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 12.01.2017р. № 2079 встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. складає 13,76%, абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. складає 16 742,00 доларів США. В межах наявних матеріалів реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. не визначені. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. складає 13,76% та є вищою від процентної ставки за користування кредитом 11,90%, що передбачена кредитним договором; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. складає 16 742,00 доларів США. В межах наявних матеріалів, щомісячні платежі ( в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), виходячи з умов, викладених на момент укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. складають від 180,00 доларів США до 536,80 доларів США. В межах наявних матеріалів, оформлення АКБ «ТАС-Комерцбанк» інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладенням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р.) та ЗУ «Про захист прав споживачів» (а.с.215-229 т.1).

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі, а Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта, таким чином у суду немає підстав для сумніву в об'єктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин.

Суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, Відповідач не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома Позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Доказів зворотного Відповідачем не надано та в судовому засіданні не здобуто.

Таким чином, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, суд прийшов до висновку, що кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем .

На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток №1 до нього.

Таким чином, з дослідженого судом висновку експертизи, суд вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ,ч. 2 , ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 вказаного Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика з використанням елементів нечесної

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсні.

За ч. 1ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, об'єктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з урахуванням невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, суд дійшов до висновку, що кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. з усіма наступними змінами та доповненнями, є укладеним під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, зокрема введення ОСОБА_1 в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, - підлягає задоволенню.

Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати в загальній сумі 551,20 грн.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 216, 236, 627, 628, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 64, 66, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним Кредитний договір № 2608/1007/88-031 від 23 жовтня 2007р., укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк») та ОСОБА_1, зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з Договором про внесення змін та доповнень № 1 від 09 червня 2009р., укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк») та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: