Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.

за участі секретаря Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та інших осіб, які проживають з відповідачем, звільнити квартиру від їхніх речей, майна із одночасним його вселенням до вказаної квартири.

Позовні вимоги мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності.

У вказаній квартирі, порушуючи його права, як власника, продовжує проживати ОСОБА_2, яка перешкоджає йому вільно користуватися, володіти квартирою, що також призводить до незручностей, накопиченню відповідачем боргів за користування житлово-комунальними послугами та можливим подальшим відключенням житлового приміщення від мережі постачання своїх послуг.

В судове засідання позивач не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в заяві вказав, що позов підтримує.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки повідомлено не було. Суду подала заперечення на позов з проханням відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на їх безпідставність та незаконність.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований в реєстрі за № 706 (а.с. 3-4).

Згідно умов п. 1 іпотечного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2, як іпотекодавця, за договором позики від 10.04.2010 року, укладеного з ОСОБА_1 (іпотекодержателем) на суму 6 500 доларів США, що на момент укладання договору, згідно офіційного курсу НБУ (1/7,92), складало суму 51 480 гривень, відповідач передала в іпотеку ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

20 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 10.04.2010 року, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_2 отримала від іпотекодержателя ОСОБА_1 валютні цінності на суму 10 570 дол. США, що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ (1/7,94) складає суму у розмірі 83 926 грн. (а.с. 5, 5 зв.).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору іпотеки.

27 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. 10.04.2010 року за реєстровим № 706 (а.с. 6-6 зв.).

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За умовами договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором первісний іпотекодержатель ОСОБА_1 передав новому іпотекодержателю ОСОБА_1, а останній прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов'язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10 квітня 2010 року за реєстровим № 706, який був укладений в забезпечення виконання зобов'язань по Договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. 10 квітня 2010 року за реєстровим № 704 зі змінами, згідно договору від 20.01.2011 року, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_2, за умовами якого боржник зобов'язаний повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти в сумі, що складає еквівалент 10 570,00 доларів США в строк до 10 січня 2012 року (а.с. 6).

Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України)

За нормою ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Виходячи з аналізу положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобов'язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, посилається на той факт, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07.10.2016 року за № 69969822, однак до позовної заяви не долучено належних доказів, які мали підтвердити підстави набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 у спосіб визначений пунктом 12 Іпотечного договору від 10 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що є визначальним для вирішення питання про наявність підстав для виселення ОСОБА_2, як Іпотекодавця, з квартири, яка є предметом іпотеки, з дотримання вимог ст. 109 Житлового кодексу УРСР.

Також позовні вимоги ОСОБА_1 не конкретизовані, оскільки, окрім відповідача ОСОБА_2, заявлені до невизначеного кола осіб та не зазначено у який саме спосіб захисту підлягають відновленню права та інтереси позивача внаслідок їх порушення з боку відповідача.

Відповідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України).

За вищевикладених обставин позов є необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 11, 16, 512, 513, 514, 515, 627, 628, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 33, 36 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 31, 32, 57, 58, 59, 60, 88, 158, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя