Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

336/5700/16ц

2/336/192/17

м. Запоріжжя 22 березня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи: комунальне підприємство «Наше місто», державне підприємство «Дніпровське» Міністерства аграрної політики та продовольства України, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні службовим житловим приміщенням шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким вказав, що будинок № 7 по вул. Незалежності є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та знаходиться у господарському віданні КП «Наше Місто».

Квартира № 1 в названому будинку була уключена до числа службової житлової площі військового радгоспу «Дніпровський», вона була надана ОСОБА_3, яка працювала у радгоспі, як службове житлове приміщення на час трудових відносин.

Згодом ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі разом із дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

На цей час ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 померли.

При цьому ОСОБА_1 ніколи не мешкав за місцем реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_1.

Крім того, без будь-яких на то правових підставах у спірній квартирі мешкає ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовою квартирою № 1 по вул. Незалежності, 7 в м. Запоріжжі, та усунути перешкоди у користуванні названим службовим жилим приміщенням шляхом виселення із нього ОСОБА_2

У судовому засіданні, з думкою якого погодилися і представник КП «Наше місто»,і представник ДП «Дніпровське», сторона позивача наполягла на заявлених позовних вимогах за вищевказаними підставами, а сторона відповідача ОСОБА_1 позов не визнала, посилаючись на те, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не явився, своєю письмовою заявою просив справу розглядати без його участі, заперечуючи проти позову з огляду на те, що він фактично у спірній квартирі й не проживає.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

За положеннями ч.1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_3 народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Як слідує із ч.2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Квартира АДРЕСА_2 рішенням № 297 від 20.10.1983 року виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів Запорізької області була уключена у число службових жилих приміщень в будинках радгоспу «Дніпровський» Одеського військового округу, на підставі чого названому підприємству виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих було видано ордер № 767/659 від 25.11.1983 року.

Як встановлено судом та визнається сторонами, спірна була надана ОСОБА_3, яка працювала у радгоспі «Дніпровський» Одеського військового округу, як службове житлове приміщення на час трудових відносин.

Згодом ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі разом із своїми дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

На цей час ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 померли.

Вказані обставини сторонами під час судового розгляду не оспорювалися. Більш того, позивачем визнавався факт надання ОСОБА_1 у користування службової квартири АДРЕСА_1. Про таке навіть слідує із суті заявлених до нього позовних вимог.

Така обставина підтверджується і довідкою № 04-19/2033 від 18.07.2016 року Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, з якої слідує, що адресою місця проживання ОСОБА_1, зареєстрованою у встановленому законом порядку, є саме адреса: АДРЕСА_3 з 15.11.2005 року.

Рішенням № 554 від 22.12.2011 року виконавчого комітету Запорізької міської ради було вирішено оформити право комунальної власності на обєкти житлового фонду військового радгоспу «Дніпровський» Міністерства оборони України, у тому числі і на будинок по вул. Незалежності, 7, в м. Запоріжжі.

Крім того, виконавчий комітет Запорізької міської ради власним рішенням № 494 від 26.08.2016 року передав вказаний вище будинок у господарське відання КП «Наше місто».

Згідно положень ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 названого Кодексу.

Положеннями ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 взагалі ніколи не проживав у спірній квартирі.

Але з такими висновками суд погодитися не може.

Так, на підтвердження своїх тверджень сторона позивача посилалася на акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 04.07.2016 року та від 26.01.2017 року.

Натомість, суд критично ставиться до названих доказів, виходячи із того, що вони не відповідають вимогам, встановленим для документів, а повноваження на їх складання інженером ДП «Дніпровське» ОСОБА_5 взагалі залишилися невідомі.

Більш того, щодо фіксації подій 04.07.2016 року суду було надано два примірника акта про непроживання особи за місцем реєстрації, які не є ідентичними, а мають певні відмінності щодо осіб свідків, за свідченням яких і складався акт.

Крім того, вказані акти складалися співробітниками ДП «Дніпровське», яке заінтересоване у результатах розгляду справи, зважаючи на суть заявлених позовних вимог, які стосуються звільнення службової квартири названого підприємства.

Більш того, сама ОСОБА_5, будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила суду, що під час обслідування спірної квартири 04.07.2016 року ніяких сусідів не було. Про таку обставину суду підтвердила і свідок ОСОБА_6

Крім того, акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 26.01.2017 року лише містить посилання на сусідів, за свідченням яких і складався такий акт, але останній взагалі не містить відомостей про їх особи.

При цьому на висновок суду не впливають показання допитаних за клопотанням позивача свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки їх посилання на те, що вони не бачили ОСОБА_1 за адресою спірної квартири, не спростовують його доводів про тимчасову його відсутність.

Крім того, вказані особи не є членами сімї вказаного наймача, його вони і не відвідували.

Більш того, висновок суду підкріплюється і квитанціями про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг влітку 2016 року, і показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, не довіряти яким у суду немає підстав, та з пояснень яких узгоджено вбачається, що вищеназваний відповідач, хоча постійно і не живе за вищевказаною адресою, але періодично користується спірним житлом, зокрема проживав у спірній квартирі і влітку 2016 року, і у грудні напередодні Нового року (20162017 рр.).

Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано належних допустимих та переконливих доказів того, що ОСОБА_1 був відсутній у квартирі АДРЕСА_1 понад встановлені законом строки, а тому заявлені позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування названою квартирою, за заявленими позивачем підставами задоволенню не підлягають.

При цьому суд приймає до уваги положення статті 11 ЦПК України, якими встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

В іншій же частині вимог суд знаходить підстави для задоволення позову (щодо ОСОБА_2Д.), виходячи із нижче наведеного.

Як вже зазначалося судом, рішенням № 554 від 22.12.2011 року виконавчого комітету Запорізької міської ради було вирішено оформити право комунальної власності на обєкти житлового фонду військового радгоспу «Дніпровський» Міністерства оборони України, у тому числі і на будинок по вул. Незалежності, 7, в м. Запоріжжі.

І дійсно, із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2016 року вбачається реєстрація права власності на будинок по вул. Незалежності, 7, в м. Запоріжжі за територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності на підставі свідоцтва САЕ № 664363 від 23.05.2012 року.

Так, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Адресою місця проживання ОСОБА_2, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не є адреса спірної службової квартири - він зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, про що достовірно вбачається із матеріалів справи та не оспорювалося самим названим відповідачем.

При цьому факт зайняття ОСОБА_2 квартири за вищевказаною адресою не спростовується його поясненнями, а достовірно слідує із показань допитаних свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_12 та узгоджується із листом слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_13 про реєстрацію у Єдиному реєстрі досудових розслідувань заяви про самоправство ОСОБА_2 щодо ДП «Дніпровське».

За вимогами ч.1 ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ОСОБА_3 народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Зважаючи на викладене, та з урахуванням того, що судом не було встановлено жодних законних підстав щодо права користування ОСОБА_2 квартирою № 1 по вул. Незалежності, 7, в м. Запоріжжі, вимоги Запорізької міської ради проусунення перешкод у здійсненні вказаного права шляхом виселення названого відповідача підлягають задоволенню відповідно до положень ч.3 ст. 116 ЖК України, згідно яких осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3-4, 10-11, 57-65, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково позов Запорізької міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи: комунальне підприємство «Наше місто», державне підприємство «Дніпровське» Міністерства аграрної політики та продовольства України, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні службовим житловим приміщенням шляхом виселення без надання йому іншого жилого приміщення.

Усунути перешкоди у користуванні квартирою № 1 по вул. Незалежності, 7 в м. Запоріжжі шляхом виселення з неї ОСОБА_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Запорізької міської ради 1378 гривень витрат зі сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів після проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін