УхвалА

іменем україни

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., ХоптиС.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_5, яка проживала у незареєстрованому шлюбі з її померлим сином, була досягнута попередня домовленість про її догляд та утримання. Бажаючи укласти з нею договір довічного утримання, вона помилково 1 червня 2011 року уклала договір дарування належних їй на праві власності 5/6 часток квартини АДРЕСА_2 Зазначала, що після укладення вказаного договору відповідачка не прийняла дарунок, оскільки не проживала у даній квартирі та не вчинила будь-яких дій, які б свідчили про прийняття квартири у дар. Натомість вона у квартирі як проживала до укладання договору, так і проживає по цей час, іншого житла немає. Вважаючи, що при укладанні договору дарування вона припустилася помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, ОСОБА_4 просила суд визнати договір дарування 5/6 часток вищевказаної квартири, укладений 1 червня 2011 року між нею та ОСОБА_5, недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1, укладений 1 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що позивачка, як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, укладаючи договір дарування та передаючи за умови її довічного утримання у власність ОСОБА_5 5/6 часток квартири, яка є єдиним її житлом, при цьому продовжуючи у ній проживати після укладання договору, помилилася щодо правової природи укладеного правочину, прав та обов'язків, які виникнуть між нею і відповідачкою після його укладення. Отже, наявні правові підстави для задоволення позову та визнання спірного договору дарування від 1 червня 2011 року недійсним.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання касаційної скарги про те, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права безпідставні, так як відповідачкою клопотання у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності не заявлялося (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта