АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1974/17 Справа № 202/3736/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Дніпро

18 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2016 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, який неодноразово уточнювала і в останній редакції від 25 листопада 2016 року просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із указаного домоволодіння і вселення її, ОСОБА_2, у зазначений будинок (а.с.а.с.2-4,109-110,153-155).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю, домоволодінням № 132 по вулиці Кривоноса у місті Дніпрі.

Виселено ОСОБА_3 із будинку № 132 по вулиці Кривоноса в місті Дніпрі.

Вселено ОСОБА_2 в будинок № 132 по вулиці Кривоноса в місті Дніпрі.

Також вирішено питання щодо судового збору (а.с.177-178).

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.а.с.183, 184).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2015 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морефрост 2004», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою № FW 1501.226 від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу № 1501.42220/ FW1501.226 від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу №1501.42597/FW1501.226 від 20 липня 2012 року в сумі 3 265 751 грн. 65 коп.(а.с.24-26).

12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» ( іпотекодержатель) та ОСОБА_3Б.( іпотекодатель) укладений договір іпотеки № 225302-ІДІ, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за номером 5409 (а.с.16-20).

Згідно п. 2.2. договору іпотеки предметом іпотеки є домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Кривоноса, буд. 132, загальною площею 241,6 кв.м., реєстраційний номер: 13118364 та земельна ділянка, загальною площею - 493 кв. м, розташована за цією ж адресою, кадастровий номер: :04:145:0017.

Відповідно до п. 6.1. договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення позичальником та/або іпотекодавцем умов кредитних договорів чи договору та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.1.1. сторони домовилися, що іпотекодержатель, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів.

10.09.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладений договір відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу,ОСОБА_6, відповідно до якого первісний кредитор - Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» передав новому кредитору - ОСОБА_2 усі права за договором іпотеки, новий кредитор набув всі права іпотекодержателя (п.3 Договору) (а.с.21,22).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна від 02.03.2016 року ОСОБА_2 є власником домоволодіння № 132 по вул. Кривоноса в місті Дніпрі на підставі договору іпотеки № 225302-ІДІ від 12.12.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрованого в реєстрі за номером 5409; договору про відступлення права за договором іпотеки, від 10.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_6 і зареєстрованого в реєстрі за номером 2300 (а.с. 10,11).

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння № 132 по вулиці Кривоноса у місті Дніпрі, а ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_2 в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, а тому на підставі ст.. ст.. 319, 321, 391 ЦК України, позивачу слід усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення відповідачки зі спірного домоволодіння та вселення в нього позивачки.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником спірного домоволодіння, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна від 02.03.2016 року. Відповідачка перешкоджає позивачці користуватися належним їй домоволодінням, у звязку з чим вона позбавлена можливості в нього вселитися.

Встановивши вищезазначені обставини, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт та його представник посилалися на те, що на даний час ними оскаржується рішення нотаріуса, на підставі якого зареєстровано право власності на спірне домоволодіння за позивачкою, що не було доводами апеляційної скарги, однак колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження по справі до набрання законної сили відповідного рішення, що не позбавляє відповідачку права звернення з заявою про перегляд оскаржуваного рішення за нововиявленими обставинами, у разі наявності відповідних підстав.

Також, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт та його представник посилалися на те, що в спірному домоволодінні проживають та зареєстровані інші особи, в тому числі неповнолітні син та онук апелянта, що на думку апеляційного суду не може бути підставою для скасування рішення, оскільки не має значення для вирішення питання щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставне, посилання апелянта та його представника в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції на те, що відносно ТОВ «Морефрост 2004», було порушено провадження у справі про банкрутство, що на їх думку унеможливлює передачу права вимоги Банку іншій особі.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права (ст.. ст.. 319, 321, 391 ЦК України) та не застосування до спірних правовідносин ст. 109 ЖК України, згідно якої виселення без надання іншого житла, яке повинно бути зазначено в рішенні суду, не можливе, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки судом 1 інстанції було застосовано норми матеріального права, які дійсно підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається й судом 1 інстанції було встановлено, що позивачка звернулася до суду з даним позовом, як власник спірного домоволодіння, за захистом свого порушеного права власності, а тому суд 1 інстанції обґрунтовано застосував положення ст.. ст.. 319, 321, 391 ЦК України, якими позивач й обґрунтовував свої позовні вимоги.

Підстав для застосування ч.2 ст. 109 ЖК України, відповідно до якої виселення без надання іншого житла, яке повинно бути зазначено в рішенні суду, не можливе, не має, оскільки, як було зазначено вище, позивачка звернулася до суду за захистом свого права власності відповідно до ст.. ст.. 319, 321, 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо порушенням судом першої інстанції норм міжнародного права є безпідставними, а порушення норм процесуального права, на які посилається апелянт не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: