АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/323/2017 р. Головуючий в І інстанції Булах Є.М.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року березня місяця 20 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддів Базіль Л.В.
Склярської І.В.
за участі секретаряПрушинської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 30 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду із зазначеним позовом, уточнивши його, мотивувало свої позовні вимоги тим, що на підставі кредитного договору №НЕН2GA від 16 вересня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 27489,27 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком його повернення до 16 вересня 2013 року.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 02.10.2015 року виникла заборгованість в сумі 104779,63 дол. США, яка складається з: 24669,12 дол. США - заборгованість за кредитом; 9363,42 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2295,17 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 63451,16 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; штрафи: 11,82 дол. США - (фіксована частина), 4988,94 дол. США - (процентна складова), яку позивач просить стягнути на свою користь.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 30 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №НЕН2GA від 16.09.2008 року станом на 02.10.2015 року у сумі 34032,54 дол. США, яка складається з: 24669,12 дол. США - заборгованість за кредитом; 9363,42 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом. Стягнуто судовий збір в сумі 10803,44 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. При цьому вказує на те, що останній платіж ним здійснено у липні 2009 року, а отже, з урахуванням погоджених сторонами умов договору, строк платежу за всіма вимогами настав через 120 днів, тобто з 01.09.2009 року. Однак банк звернувся до суду із позовом лише у березні 2015 року, в зв'язку з чим пропустив строк позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог за комісією та неустойкою, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами передбачено строк виконання зобов'язання за кредитом до 16.09.2013 року, на час розгляду справи заборгованість не погашена, в зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення загальної заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом. Щодо комісії, пені і штрафів, то, на думку районного суду, вони є неустойкою, яка після закінчення строку дії договору стягненню не підлягає.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №НЕН2GA, за яким останній отримав кредит у сумі 27489,28 дол. США зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, з терміном повернення кредиту до 16 вересня 2013 року (Том.1, а.с.7-11).

Умовами кредитного договору на відповідача покладено обов'язок своєчасно та у повному обсязі погашати кредит, проценти за користування кредитом, винагороду та комісію щомісячно, у період з 25 по 30 число наступного місяця за місяцем, передбаченим графіком у визначеному розмірі.

Пунктами 5.3, 5.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язання, передбаченої п. 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником.

У п.5.5 кредитного договору сторони визначили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди за даним договором встановлюється тривалістю в п'ять років.

Таким чином, між сторонами у справі виникли правовідносини, врегульовані положеннями ст.1046, 1054 ЦК України, за якими відповідач отримав від позивача кредит із зобов'язанням його повернення та сплати процентів і комісії за користування кредитними коштами.

Згідно з уточненим розрахунком заборгованість відповідача за вищевказаним договором станом на 02.10.2015 року складає 104 779,63 дол. США. Позичальник останній раз сплатив заборгованість за кредитом, відсотки та комісію 24.04.2009 року, а його платіж від 03 липня 2009 року у розмірі 144, 85 доларів США Банк повністю зарахував на пеню і після цієї дати він припинив повернення боргу по кредитному договору.

У розрахунку зазначені також платежі, зараховані на пеню, від 09.09.2011 року - 100 доларів США та від 23.11.2011 року - 83. 73 доларів США (Том 1, а.с.125-130), які, за поясненням відповідача, він не сплачував.

Згідно ст.526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно п. 8.1.1 укладеного між сторонами кредитного договору, позичальник зобов'язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які визначені у п.8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1 даного договору.

Відповідно до п. 8.1.2 кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1 на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Оскільки з 25 по 30 травня 2009 року позичальник не сплатив черговий платіж за кредитним договором, то за визначенням п. 8.1.2 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 120 днів, тобто з 30 вересня 2009 року.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за кредитом по вересень 2013 року, суд першої інстанції не врахував, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (п.8.1.2 договору), та що Банк мав право з 30 вересня 2009 року й протягом п'яти років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав лише у березні 2015 року.

Після зміни строку виконання зобов'язання (30 вересня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою п.8.1.2 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 30 вересня 2009 року не підлягали виконанню.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 та від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник Банку просив звернути увагу на те, що позичальник здійснив самостійно два платежі: 09.09.2011 року на суму 200 доларів США та 23.11.2011 року на суму 167, 43 доларів США, а у грудні 2014 року Банком автоматично списано кошти з його карткового рахунку для зарахування на рахунок по кредитному договору, а тому строк позовної давності переривався.

Колегія суддів вважає, що ці доводи належними доказами не підтверджуються.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого свого обов'язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалось частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Надані Банком суду апеляційної інстанції меморіальні ордери, які, за поясненнями представника Банку, підтверджують платежі готівкою через термінал, на думку колегії суддів, не можуть вважатися такими, оскільки зазначені в них суми платежів від 09.09.2011 року та від 23.11.2011 року не відображені у розрахунку заборгованості (а.с.92-95). Відповідач заперечував здійснення платежів за кредитним договором від 16.09.2008 року після 03.07.2009 року і стверджував, що має в ПАТ КБ «ПриватБанк» три відкритих рахунки, по яких у нього є борги і це підтверджується довідкою Банку (а.с.87). Однак по рахунку 0248, який відповідає кредитному договору від 16.09.2008 року він платежі не здійснював, оскільки це не могло зменшити розмір кредитної заборгованості через наявність непомірно великої пені, на погашення якої першочергово мали спрямовуватися всі зараховані кошти.

Таким чином, у зв'язку з порушенням умов договору, зі спливом 120 днів після пропуску строку внесення чергового платежу, в силу умов договору, термін повернення кредиту змінився, у відповідача достроково виник обов'язок повернення кредитних коштів в повному об'ємі та сплати інших передбачених договором сум. Відповідач у вказаний календарний день суму отриманого кредиту з передбаченими процентами за користування, комісією та штрафними санкціями не сплатив, а тому у Банку виникло право на звернення до суду з відповідним позовом. Однак Банк звернувся з позовом тільки 06.03.2015 року, тобто з пропуском обумовленого сторонами строку позовної давності - 5 років. Відповідач подав до ухвалення судом першої інстанції рішення заяву про застосування позовної давності. Доводи щодо переривання строку позовної давності колегією суддів до уваги не приймаються з підстав, зазначених вище.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту та комісії слід відмовити за пропуском строку позовної давності, а тому з висновком суду про відмову у стягненні комісії колегія суддів погоджується, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Разом з тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки кошти за кредитним договором у повному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня по процентах підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Аналогічні висновки містяться у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України №6-249 цс15 від 02.12.2015 року.

За таких обставин на користь Банку підлягають стягненню з відповідача в межах п'ятирічного строку позовної давності відсотки, а також пеня за несвоєчасне погашення відсотків, нарахована протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконано. При обрахуванні відсотків, колегія суддів виходить з того, що поза межами строку позовної давності знаходяться відсотки, нараховані позивачем до березня 2010 року у сумі 3206, 84 доларів США і, після їх вирахування із загальної суми - 9363, 41 доларів США, до стягнення підлягають відсотки в розмірі 6156, 58 доларів США.

Судова колегія погоджується із наданим представником відповідача розрахунком пені на відсотки, однак вважає, що їх стягнення повинно бути здійснено в національній валюті, що по курсу НБУ на день ухвалення рішення складає 251 323, 11 грн., оскільки у розрахунку Банку пеня нарахована й на відсотки, які обчислені поза межами строку позовної давності.

З цих підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені на відсотки в сумі 251 323 грн., нарахованої протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконано, в межах п'ятирічного строку позовної давності.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у стягненні штрафу колегією суддів до уваги не приймаються з таких підстав.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У ст.61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, у даних кредитних відносинах штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, яке застосовується за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Підстав для застосування до відповідача, як до учасника антитерористичної операції пільг, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів не вбачає, оскільки з дня його призиву і до дня демобілізації (з 31 серпня 2014 року по 08 серпня 2015 року) відсотки за користування кредитом і штрафні санкції Банком йому не нараховувались, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 30 листопада 2015 року в частині визначення загальної суми заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 16.09.2008 року, яка виникла станом на 02.10.2015 року в сумі 34032,54 дол.США, в частині заборгованості за кредитом в сумі 24669,12 дол. США скасувати та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Це ж рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом змінити, зменшивши суму стягнення з 9363,42 дол.США до 6156,58 дол.США.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені рішення суду скасувати і ухвалите в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пеню в сумі 25132,11 грн.

В решті це ж рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.В. Базіль

підпис І.В. Склярська

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 23 березня 2017 року

Рішення набрало законної сили 20 березня 2017 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання О.В. Прушинська