Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1549/16-ц

Номер провадження: 2/511/103/17

16 березня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Ільяшук А. В.,

секретаря Войнікової Л.Ф.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, ціна позову 22644,31 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2016 року позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача та просить суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за Кредитним договором №б/н від 13.03.2009 року у сумі 22644,31 гривень (двадцять дві тисячі шістсот сорок чотири гривні 31 копійку), яка складається з наступного: 2375,05 грн. заборгованість за кредитом, 16034,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2680,65 грн. заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500 грн. (фіксована частина); 1054,49 грн. (процентна складова), стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати, а саме: 1378,00 гривень судового збору.

01.08.2016 року Роздільнянським районним судом Одеської області ухвалено заочне рішення по вказаній цивільній справі, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 22644,31 грн.

18.08.2016 р. до суду надійшла заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 01.08.2016 р.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 10.11.2016 р. заочне рішення від 01 серпня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не зазначив, раніше до суду надавав заяву, про розгляд справи у його відсутність (а.с.22). Згодом надавав суду заперечення на заяву відповідача про перегляд заочного рішення (а.с.50-55, 66-68), та пояснення щодо обставин. викладених у позові (а.с.108-117; 130-134). В поясненнях, зокрема зазначив, що відповідач мала заборгованість по вказаному кредитному договору станом на 15.06.2016 року у сумі заявленій у позовній заяві та до теперішнього часу борг не погасила. Посилаючись на п.9.12 Умов надання банківських послуг, вказав, що договір діє на протязі 12 місяців з його підписання. Якщо жодна із сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується на такий же строк, тобто ОСОБА_1 вважає, що договір б/н від 13.03.2009 року є чинним до 13.03.2017 року. а тому підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача немає. До пояснень надав довідку від 26.12.2016 року про те, що клієнт ОСОБА_2 отримала картки №729764 та №053181, остання з яких має термін дії до останнього дня 12.2016 року (а.с.139). Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав, не заперечував обставини отримання 13.03.2009 року кредиту ОСОБА_2 в ПАТ КБ "ПриватБанк", але наголосив, що заборгованості за вказаним кредитом у неї немає, а строк дії картки, виданої терміном на три роки, закінчився 13.03.2012 року. ОСОБА_3 надав суду розрахунки заборгованості за іншими кредитними зобовязаннями відповідача, що не мають відношення до позову, то суд має врахувати цю обставину при розгляді справи. Просив суд відмовити банку в задоволенні даних позовних вимог, так як при зверненні до суду у липні 2016 року з даним позовом ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності за захистом порушених прав, а тому просив до даних спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, про що надав відповідну заяву (а.с.90-92). Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 не підписувала «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», а тому підстав вважати, що термін дії кредитного договору продовжено, не має, а також підтвердив, що після закінчення строку дії картки, тобто після 13.03.2012 року ОСОБА_2 не зверталася до Банку із заявою про перевипуск нової картки замість цієї. Дійсно ОСОБА_2 має інші картки Банку, але вони стосуються других договорів та зобовязань, а не тих, що вказані у позові.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено наступне. 13.03.2009 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №б/н, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Позивач виконав свої зобовязання у повному обсязі, надав позивачу вказаний кредит. Відповідач виконувала зобовязання по договору, але на момент закінчення строку його дії 13.03.2011 року мала заборгованість по кредиту на суму 2375,05 гривень, яку погасила через деякий час, внісши кошти на рахунок позивача. Вказана обставина банком не спростована.

Позивач надав суду розрахунки, згідно яких станом на 15.06.2016 року ОСОБА_2 має заборгованість у сумі 22644,31 гривень (двадцять дві тисячі шістсот сорок чотири гривні 31 копійку), яка складається з наступного: 2375,05 грн. заборгованість за кредитом, 16034,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2680,65 грн. заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500 грн. (фіксована частина); 1054,49 грн. (процентна складова). Однак розрахунок заборгованості, наданий суду, стосується різних карткових рахунків і не співпадає із сумою позову. Суд не приймає до уваги посилання позивача про наявність у ОСОБА_2 отриманих карток №729764 та №053181, остання з яких має термін дії до останнього дня 12.2016 року, бо в позові не вказано, що саме ці картки були випущені згідно кредитного договору б/н від 13.03.2009 року та мають відношення до справи.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Банк виконав свої зобовязання на підставі ч.1 ст.1054 ЦК України, тобто надав позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі і на умовах, передбачених договором. Стаття 1048 ЦК України передбачає, що кредитор має право на отримання від боржника процентів, що нараховуються на суму кредиту. Розмір та порядок отримання відсотків встановлюється договором.

Відповідач визнала, що порушила вимоги ст.525, ст.526 ЦК України та Кредитного договору, вказаного вище та станом на 13.03.2011 року мала заборгованість у сумі 2375,05 грн., яку згодом погасила. Однак на вимогу суду ні позивая, ні відповідач не надали суду доказів на підтвердження чи спростування вказаної обставини.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена позиція зазначена в постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року (справа №6-14цс14), постанови Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 30.09.2015 року (справа № 6-154 цс 15).

За змістом п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також звертається увага на те, що враховуючи положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

ОСОБА_3 зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України).

13.03.2009 р. між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір б/н, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та встановлено кінцевий термін повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно п.9.12 Умов договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо жодна із сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується на такий же строк.

Даючи оцінку вказаному пункту Договору, суд приходить до висновку, що Договір, укладений між Банком та ОСОБА_2 діяв на протязі 12 місяців - до 13.03.2010 року та міг бути автоматично пролонгований ще на 12 місяців, тобто до 13.03.2011 року, але не більше ніж на строк дії картки, бо саме цим строком встановлений кінцевий термін повернення кредиту. Строк дії картки не може перевищувати строк дії самого договору.

У позивача виникло право вимоги за вказаним договором з вказаної дати, тобто з 13.03.2011 року.

Позов про стягнення боргу поданий позивачем до суду лише 07.07.2016 року.

Таким чином, позивачем без поважних причин пропущена позовна давність щодо захисту порушених прав та інтересів.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

У звязку із відмовою у позові, судовий збір у сумі 1378,00 гривень, сплачений позивачем при подачі позовної заяви, не підлягає стягненню на його користь з відповідача.

На підставі статей 2,15,256,257,258,526,543,546,553,610,611,612,629,1048-1050,1054 ЦК України, керуючись статтями 10,11, 60, 209,212,214,215,217,218 ЦПК України, СУД

ВИРІШИВ:

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, ціна позову 22644,31 гривень відмовити, у звязку зі спливом позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи,які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. В. Ільяшук