АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/660/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представника позивача Видюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» - Міщенка Андрія Леонідовича на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись до суду з вищевказаним обґрунтовував свої вимоги тим, що у червні 2015 року він вирішив придбати легковий автомобіль, у зв'язку з чим у мережі Інтернет знайшов рекламне оголошення ТОВ «Євролізинг Україна» із пропозицією укласти договір купівлі-продажу автомобіля «Renault Logan MCV» за ціною 286 800 гривень.

Відвідавши офіс відповідача, дізнався від представника товариства про умови купівлі-продажу зазначеного автомобіля, та погодився сплатити перший внесок у сумі 28 680 гривень - 10% вартості автомобіля шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Позивача повідомили, що після підписання договору та оплати 10% вартості автомобіля протягом двох-трьох днів він отримає у користування автомобіль за договором купівлі-продажу, та доплатить решту суми (90%) вартості автомобіля у розмірі 258 800 гривень. Однак, після сплати вказаного платежу автомобіль так і не був переданий. А відтак, позивач вважав, що укладення такого роду договору суперечило його інтересам, оскільки представником товариства його було введено в оману. А також, укладений договір фінансового лізингу суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», вимогам ЦК України, а відтак позивач просив визнати його недійсним.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року вищевказаний позов було задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002362 від 22.06.2015 року укладений між ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 28680 гривень.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення від 20 липня 2016 року у даній справі було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення за яким у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Представник відповідача (особа, яка подала апеляційну скаргу) про день і розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, повторно не з'явившись в судове засідання, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності. Вказуючи, що укладений між сторонами договір № 002362 від 22.06.2015 року, предметом якого є транспортний засіб - Renault Logan MCV нотаріально посвідчений не був Відповідач ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на час укладення такого договору не мав. Окрім того, умови договору в частині відсутності відповідальності відповідача за невиконання умов договору; можливості одностороннього розірвання договору у випадку неможливості придбання предмети лізингу; можливості відповідача не повертати грошові кошти отримані від споживача; відсутність можливості споживача впливати на предмет лізингу, а також сама обставина відсутності чіткого визначення предмету лізингу в договорі, свідчать про несправедливість договору в цілому.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник відповідача вказував на безпідставність тверджень суду в частині того, що відповідач здійснює свою діяльність без отримання ліцензії.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач на час розгляду справи мав довідку ФЛ № 541 ( рішення про взяття на облік № 2756 від 23.09.2014 року) видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Євролізинг Україна» взято на облік як установу з правом надання послуг фінансового лізингу.

І хоча висновки суду першої інстанції про те, що відповідач на час укладення оспорюваного договору не мав ліцензії на здійснення фінансових послуг спростовуються наявними в матеріалах справи довідкою, колегія суддів вважає, що постановлене судове рішення не може бути скасовано. Виходячи з того, що умови в договорі, а саме п. 12.1 - можливість відповідача не повертати грошові кошти отримані від споживача свідчать про несправедливість договору в цілому.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів » містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 цього Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Відповідно до матеріалів справи, 22.06.2015 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 002362, предметом якого був транспортний засіб - Renault Logan MCV. За умовами додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становила 11 030,77 Євро; авансовий платіж 50 % вартості предмета лізингу; щомісячний платіж - 459,62 Євро; адміністративний платіж - 1 103,08 (10 % вартості предмета лізингу) ; комісія за передачу 330,92 (3 % вартості предмета лізингу).

На виконання договору 22.06.2016 року ОСОБА_5 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» кошти в розмірі 28 680 гривень, які були визначені відповідачем як адміністративний платіж та згідно п. 12. 1 договору не підлягали поверненню за умовами укладеного договору.

Згідно з умовами договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізінг » передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні цієї статті не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, щодо обмеження прав позивача в частині неповернення коштів визначених як адміністративний платіж.

Доводами апеляційної скарги є також те, що суд безпідставно в рішенні зазначає про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. У той час як відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Вважають що законодавством встановлено необхідність простої письмової форми договору фінансового лізингу, яка б визначала досягнення згоди сторонами щодо усіх істотних умов договору. Нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається і можливе лише за вимогою одного з учасників у добровільному порядку.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, так як договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди ( найму) купівлі - продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6 - 2766 цс 15 від 16.12.2015 року , яка згідно до ч. 1 ст. 360 -7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки позивачем на виконання умов договору були сплачені кошти, то вони підлягають поверненню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» - Міщенка Андрія Леонідовича відхилити

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: