АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1663/16-ц Номер провадження 22-ц/786/865/17Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.,

За участю секретаря Колодюк О.П.,

За участю: відповідачки - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 17.01.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу ОСОБА_2, кредит в розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідачем не виконуються зобов`язання за кредитним договором № б/н від 17.01.2013 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 17015.50 грн. Відповідно до витягу з тарифів банку по картам базова ставка по кредитній картці «Універсальна 55 днів» змінювалась: з 01.09.2014 року 2,9%; з 01.04.2015 року 3,6%.

З огляду на викладене, прохав стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.01.2013 року в сумі 17015,50 грн. та судовий збір в сумі 1378,00 грн.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, адже він має обчислюватися саме із моменту настання строку погашення відповідачем отриманого кредиту, тобто з 14.03.2013 року, так як з 17.01.2013 року сплив 55 денний строк щодо добровільного повернення взятих відповідачем кредитних коштів, а тому, виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, судом зроблено висновок, що станом на дату звернення із позовом до суду 30.03.2016 року пройшло 3 роки та 16 днів.

Із вказаним рішенням не погодився ПАТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі, посилаючись на те, що вказівка суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з`ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що з матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.01.2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Пунктами 2.1.1.2.11 правил користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Згідно з довідкою про карти клієнта, видані за договором від 17.01.2013 року, картка за № 869086 була надана клієнту 17.01.2013 року зі строком дії до 08/16 (серпень 2016 року). Отже, з посиланням на правову позицію ВСУ від 17.03.2014 року № 6-14цс14 вважає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦКУ), тобто з серпня 2016 року. Банком подано позовну заяву до суду у 2016 році, тобто в межах строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та інших учасників процесу, що з`явились у судове засідання, перевіривши обставини справи, наданими сторонами доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

За змістом п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з нормою ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначено вище, згідно з нормою п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Судом першої інстанції встановлено, і підтверджується матеріалами справи, що 17.01.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н за яким позичальник отримала кредит в розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи також вбачається, що щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2..1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг у яких йдеться, що клієнт надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Жодною із сторін, зокрема відповідачкою не заперечувалось, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому у договорі.

Відповідно до п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язвся погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» 55 днів пільгового (тарифи), базова процентна ставка на місяць 2,5 %; розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше ніж 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним. Нараховується пеня за несвоєчасне погашення заборгованості-пеня = (пеня1) + (пеня2), де: (пеня 1) базова відсоткова ставка за договором / 30-нараховується за кожний день прострочки кредиту, (пеня 2) 1% від заборгованості, але не менше ніж 10 грн в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 та більш днів при виникненні прострочики на суму більше 50 грн.

Згідно з Тарифами банку по картам базова відсоткова ставка по кредитній картці «Універсальна 55 днів» змінювалась: з 01.09.2014 року 2,9%.

Відповідачка належним чином свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконує у результаті чого у неї перед банком утворилась заборгованість у розмірі 17015,50 грн., розрахунок якої позивачем долучено до матеріалів справи, яка складається з: 1294,60 грн. заборгованість за кредитом, 11284,45 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3150,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 786,45 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 51).

Матеріали справи також містять виписку по особовому рахунку відповідачки, з якого вбачається використання нею наданих кредитних грошових коштів та наявність у неї заборгованості перед банком (а.с. 53-56).

До матеріалів позову та до матеріалів апеляційної скарги позивачем долучено довідки про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було підписано кредитний договір № б/н від 17.01.2013 року, за яким останній було надано кредитну картку № 869086, відкриту 17.01.2013 року, термін дії 08/16 (а.с. 50, 103).

Заперечуючи проти задоволення позову, у заяві про розгляд справи за відсутності особи, ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 93).

Перевіряючи обґрунтованість поданої заяви в межах доводів апеляційної скарги та прийнятого судом першої інстанції рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з нормою ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до норми ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з нормою ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Нормою ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо).

Згідно з нормами ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач скористалась своїм процесуальним правом та заявила відповідне клопотання про застосування строку позовної давності, проте, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Її початок пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 252-255 ЦК України).

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку, суд першої інстанції не вірно послався на те, що строк позовної давності за вказаним договором має відраховуватись з 14.03.2013 року, так як з 17.01.2013 року сплив 55-денний строк щодо добровільного повернення взятих відповідачем кредитних коштів, а апелянт вірно послався на правову позицію, висвітлену в постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, згідно з якою, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг строку давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Оскільки, матеріали справи містять докази того, що строк дії картки № 869086 була надана клієнту 17.01.2013 року зі строком дії до 08/16 (серпня 2016 року), колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Разом з тим, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції жодним чином не було проаналізовано надані позивачем докази наявності у відповідачки перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, й попри неодноразові відкладення розгляду справи, належним чином повідомлена відповідачка жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, відсутності у неї заборгованості чи її меншого розміру, до суду не надала.

Факт отримання відповідачкою кредиту також підтверджується її заявою, що міститься у матеріалах справи, згідно з інформацією з якої, вона зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення відносно неї малознайомою особою шахрайських дій із зняття із банківської картки, яку вона особі передала, кредитних коштів, проте слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в події складу кримінального правопорушення. Особа вказала, що погоджується сплатити ту суму, що була нею знята з картки, проте відмовляється сплачувати проценти (а.с. 74, 89).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановленй обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобовязується надати грошові кошти позивальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, з наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_2 уклала із банком кредитний договір, факту введення в оману (шахрайства) при укладенні нею договору належними та допустимими доказами доведено не було. Умови вказаного договору відповідачкою тривалий час не виконуються. Через те, що позичальник умов договору належним чином не виконує, право банку на повернення його власності грошових коштів, отримання відсотків, комісії та інших платежів за користування його власністю у визначений у кредитному договорі строк, порушено, а тому підлягає захисту. Банк має право вимагати стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом, відсотків, нарахованих за час користування грішми та неустойки (пені та штрафів), і реалізував це право, звернувшись до суду.

Проте, згідно із ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до норми ч.3 ст.551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК України.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року № 6-100цс14.

Отже, до стягнення з відповідачки на користь банку підлягає 13965,50грн., що складається з: 1294,60 грн. заборгованість за кредитом, 11284,45 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом,100 грн. заборгованість за пенею, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 786,45 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 51).

Судові витрати у розмірі 1378 грн. (а.с. 36) та у розмірі 1515 грн. 80 коп. (а.с. 104) підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивача у відповідності до норми ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги банку колегією суддів задоволено на 82,08 %, отже, і судовий збір підлягає до стягнення у зазначеному відсотковому розмірі 2375 грн. 23 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2017 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість у розмірі 13965 грн. 50 коп.за кредитним договором № б/н від 17.01.2013 року, яка складається з: 1294 грн. 60 коп. заборгованість за кредитом, 11284 грн. 45 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 100 грн. 00 коп. заборгованості за пенею, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 786 грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 2375 грн. 23 коп. судових витрат, понесених позивачем при сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: ОСОБА_1

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_3

З оригіналом згідно: ОСОБА_1