Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2271/17 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/1874/17-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати 28/75 часток житлового будинку АДРЕСА_1 спільною власністю сторін з правом державної реєстрації даного майна в рівних частках за кожним. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони по справі є рідними братом та сестрою, проживають в зазначеному будинку, який вони успадкували після смерті батьків, проте 26.01.2017 року йому та сестрі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, через відсутність державної реєстрації належного спадкодавцю майна. Оскільки він та його сестра ОСОБА_4 мають рівні права на володіння нерухомим майном, просив суд задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами спору з приводу поділу нерухомого майна немає, позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Як встановлено судом, на підставі свідоцтв про право на спадщину від 26 січня 2017 року позивачу ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 на 11/75 часток будинку кожному, та на 1/6 частку кожному після смерті матері ОСОБА_5 (а.с.10-13).

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу №5043.К від 22.08.1997 року, зареєстрованого Запорізькою регіональною біржею нерухомості, ОСОБА_5 (мати сторін, спадкодавець), ОСОБА_8 (бабуся сторін) та ОСОБА_4 (відповідач) придбали у власність в рівних частках 14/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.31-32).

14/75 часток житлового будинку, що належали ОСОБА_8 за цим договором, на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.09.2000 року були зареєстрована у встановленому законом порядку та успадковані ОСОБА_5, та у подальшому в порядку спадкування за законом розподілені між сторонами у справі.

Інші частки у житловому будинку АДРЕСА_1, які були придбані ОСОБА_5 (спадкодавець) та ОСОБА_4 (відповідач) за цих договором, тобто по 14/75 кожного із співвласників, у встановленому законом порядку не були зареєстровані.

Постановами державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 26 січня 2017 року сторонам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на її 14/75 часток житлового будинку кожному, оскільки договір купівлі - продажу №5043.К, зареєстрований Запорізькою регіональною біржею нерухомості 22 серпня 1997 року, є неналежним документом, що посвідчує право власності спадкодавця, та не зареєстрований у встановленому законом порядку (а.с.18-23).

Судом також встановлено, що спору між сторонами з приводу розподілу спадщини немає, оскільки за заявою відповідача ОСОБА_4 її брат позивач ОСОБА_3 був включений до складу спадкоємців після померлих батьків, про що 26 січня 2016 року були подані відповідні заяви до нотаріальної контори. В позовній заяві ОСОБА_3 просить про визнання права власності на частку нерухомості, в тому числі, і за відповідачем і не заперечує проти покладання судових витрат на нього.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тобто за змістом цих норм, право власності особи підлягає судовому захисту шляхом його визнання тільки у випадку його оспорювання чи не визнання іншою особою.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_4 право позивача ОСОБА_3 на частку у житловому будинку не оспорює, вимоги останнього зводяться фактично про визнання права власності за кожною із сторін у цій справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Статтею 33 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов'язкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання.

Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі, вирішити справу як суд першої інстанції, самостійно на свій розсуд змінювати підстави і предмет позову або обирати спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не були доведені як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і та обставина, що його права порушуються або не визнаються сестрою ОСОБА_4, апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, у обраний позивачем спосіб право власності сторін на 28/75 часток житлового будинку захисту не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції на власний розсуд змінив предмет і підстави позову являються неспроможними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судовим рішенням у 2000 році біржова угода, за якою ОСОБА_10 набула право власності на 14/75 часток житлового будинку визнана дійсною, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права і що позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Зважаючи на те, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою шостою ЦК України і Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції обгрунтовано посилався на норми спадкового права, а не на положення ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 вищевказаної Постанови пленуму, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК ), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто, не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з п.п. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення суду від 25 вересня 2000 року про визнання біржової угоди дійсною, за якою ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 купили 14/25 часток спірного будинку, ні відповідачем ОСОБА_4, ні спадкодавцем ОСОБА_5 в ЗМБТІ не було зареєстровано, хоча Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, передбачали підставу для державної реєстрації і відповідних судових рішень, і договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відомостей про те, що сторони по справі зверталися до державного реєстратора з відповідними вимогами, а останній відмовив їм у проведенні такої реєстрації і що така відмова була предметом оскарження у судовому порядку матеріали справи не містять.

За вказаних обставин передбачених законом підстав для захисту порушеного права сторін у обраний позивачем спосіб не вбачається.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: