У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спадкоємцем четвертої черги спадкодавця, визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 28 квітня 2005 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, та майно, що перебуває у вказаній квартирі. За життя ОСОБА_5 заповіт не склала, а інші спадкоємці відсутні та із заявами про прийняття спадщини у встановленому порядку не зверталися, тому з урахуванням положень ст. 1264 ЦК України, вважає, що має право на спадкування за законом у четверту чергу.

Зазначала, що вона звернулася до Державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю встановленого зв'язку між нею та спадкодавцем, зокрема, факту проживання однією сім'єю, а також надано роз'яснення про необхідність звернутися до суду з метою встановлення факту спільного проживання та визнання її спадкоємцем.

Таким чином, просила визнати її такою, що проживала однією сім'єю із ОСОБА_5 не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме: з 28 квітня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом, визнати за нею право на спадкування за законом на майна, що залишилося після смерті ОСОБА_5

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 2 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням положень ст. ст. 1264, 1268 ЦК України, про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 не надано і судом не встановлено доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, не встановлено і обставин, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Також правильним є висновок судів про те, що сам по собі факт підтримки ОСОБА_4 ОСОБА_5 за життя останньої, у тому числі факти придбання продуктів, допомоги у прибиранні квартири, як і спільне відвідування магазинів, культурних закладів, прогулянки, та згодом понесення витрат, пов'язаних з похованням померлої, не свідчать про спільне проживання однією сім'єю, наявність спільного побуту та взаємних прав і обов'язків, а тому не є правовою підставою для задоволення позову.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта