ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про відібрання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_8на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що позивач є мамою дитини, а відповідачі, котрі є дідом, бабою та рідною тіткою дитини, і з якими у позивача склалися досить напружені стосунки, з серпня 2015 року утримують без жодної правової підстави сина позивача ОСОБА_11, 2009 року народження, в будинку по АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим позивач позбавлена можливості виховувати сина, турбуватися про нього, проводити з ним час, й подальше перебування дитини у розлуці з матір'ю може призвести до невиправданої втрати родинного зв'язку.

Рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Відібрано дитину ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та передано матері дитини ОСОБА_6.

Ухвалено, що при виконанні рішення врахувати висновки, викладені у рекомендаціях психолога від 15 лютого 2016 року № 87/01-056 про необхідність психокорекційної та профілактичної роботи дитини з психологом з метою відновлення психоемоційного стану дитини.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 487 грн 20 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що об'єктивних підстав обмежувати дитину ОСОБА_11 постійно перебувати з матір'ю не існує, а тому дитину слід повернути позивачу.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_11, 2009року народження.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_12, визначено місце проживання дитини - сина ОСОБА_11, 2009 року народження - з матір'ю.

Також встановлено, що після відпочинку на морі, 10 серпня 2015 року сестра позивачки ОСОБА_9, за згодою ОСОБА_6, забрала сина позивачки ОСОБА_11 в гості до АДРЕСА_1 проживають відповідачі: ОСОБА_8 та ОСОБА_7, котрі є бабою та дідом ОСОБА_11, а також їх донька ОСОБА_9

29 серпня 2015 року, коли позивач приїхала забрати дитину, відповідачі відмовилися повернути їй сина, мотивуючи тим, що зі сторони біологічного батька дитини ОСОБА_12 відбулося сексуальне розбещення малолітнього сина в нетрадиційній формі, а мама дитини, знаючи про це, не вчиняла жодних дій для захисту дитини.

Проте судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу з приводу зазначеного доводу, а сам факт внесення відомостей до ЄРДР, в порядку ст. 214 КПК України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, не свідчить про доведення в установленому законом порядку вини (відсутній обвинувальний вирок суду) позивача ОСОБА_6 чи ОСОБА_12

Крім того, судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 з жовтня 2015 року проживає за іншою адресою, ніж її колишній чоловік ОСОБА_12, а саме: АДРЕСА_2, що підтверджується актом від 17 грудня 2015 року, складеним за участі головного інженера, кадровика та паспортиста Львівського КП 507 відділу ЖКГ РДА м. Львова, та актом обстеження умов проживання від 05 січня 2016 року, затвердженим головою Личаківського районної державної адміністрації.

Також судами не здобуто будь-яких доказів стосовно того, що за попереднім місцем проживання малолітнього ОСОБА_11, тобто з матір'ю, для його життя чи здоров'я створюватиметься реальна небезпека.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року) передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосуванню закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

Отже, вказана стаття містить правові засади для якнайшвидшого припинення самоуправства щодо самовільної зміни місця проживання дитини. Вказана правова норма базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитини.

Крім того, судами взято до уваги, що відповідачами не заявлено позову про встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 чи про відібрання дитини, чи про позбавлення батьківських прав, а навпаки рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2012 року визначено місце проживання дитини - сина ОСОБА_11, 2009 року народження, - з матір'ю.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак