Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа - Управління Держземагентства у Добропільському районі Донецької області, про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2002 році її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали на постійне місце проживання до Німеччини.

З часу від'їзду їх сертифікати на право власності на земельні частки (паї) серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Куйбишева Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області знаходяться у неї і вона фактично ними користується. 10 жовтня 2005 року батьки подарували їй зазначені сертифікати. Дарування було засвідчено нотаріусом за місцем їх постійного проживання у Німеччині.

13 грудня 2005 року вказаний правочин було зареєстровано державним нотаріусом Новогродівської державної нотаріальної контори Донецької області у реєстрі за № 3634.

У квітні 2012 року вона звернулася із заявою до відділу Держкомзему у Добропільському районі Донецької області про переоформлення зазначених вище сертифікатів, проте листом від 10 травня 2012 року їй було відмовлено у переоформленні з причини неурегулювання на державному рівні вказаних питань.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на земельні частки (паї) розміром 7,08 га із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано право власності за ОСОБА_3 на земельні частки (паї) із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Зобов'язано Управління Держземагентства у Добропільському районі Донецької області оформити та видати державні акти на земельні частки із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай), які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5, серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 та видані 09 липня 1997 року Добропільською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що батьки позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 згідно із сертифікатами серії НОМЕР_2 і НОМЕР_1 отримали право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева, на підставі розпорядження Добропільської райдержадміністрації від 13 березня 1997 року № 95, розмірами 7,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (а. с. 5, 6) та на підставі заяви, рівносильної присязі, від 10 жовтня 2005 року, що укладена у АДРЕСА_1, подарували обидва сертифіката доньці ОСОБА_3 (а. с. 7,8).

13 грудня 2005 року зазначений правочин було зареєстровано державним нотаріусом Новогродівської нотаріальної контори Донецької області та зареєстрований у реєстрі за № 3634.

У квітні 2012 року позивачка звернулася із заявою до Управління Держземагенства у Добропільському районі Донецької області про переоформлення зазначених сертифікатів, проте листом від 10 травня 2012 року їй було відмовлено у переоформленні з причин неурегулювання вказаних питань на державному рівні.

Державний акт на право власності на земельні ділянки не видавався та не розроблявся відповідними органами.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, посилаючись на ст. ст. 78, 81 ЗК України, виходив із їх обґрунтованості. Зокрема, зазначив, що позивачка не має можливості реалізувати своє право власності на земельну частку (пай) шляхом звернення до нотаріальної контори, оскільки батьки подарували їй свої сертифікати й дарування було засвідчено за місцем її проживання у Німеччині.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_3 не зверталася до відповідних компетентних органів із заявою про переоформлення зазначених вище сертифікатів, дійшов висновку про те, що у неї не виникло право на захист порушених прав та інтересів щодо спірної земельної ділянки на підставі ст. 3 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мали на праві власності відповідно до сертифікатів право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева. У 2005 році власники сертифікатів на землю на підставі заяви, рівносильної присязі, від 10 жовтня 2005 року, що укладена у АДРЕСА_1, подарували обидва сертифіката позивачці.

З 22 грудня 2003 року для України набрала чинності Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція). Згідно з положеннями Конвенції скасовується вимога легалізації документів для їх подальшого використання в державах - учасницях цієї Конвенції.

Офіційні документи, які використовуються на території держав - учасниць Конвенції, мають бути засвідчені спеціальним штампом «Apostille» (далі - апостиль), проставленим компетентним органом держави, у якій було складено документ.

Конвенція застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечення проти приєднання України до Конвенції.

Заперечення проти приєднання України до Конвенції висловили Бельгія та Федеративна Республіка Німеччина. Відповідно до статті 12 Конвенції це означає, що на території України не прийматимуться документи цих країн, завірені апостилем, а продовжує застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації.

Оскільки заява про дарування сертифікатів від 10 жовтня 2005 року, що укладена в АДРЕСА_1, не пройшла процедуру консульської легалізації, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що цей документ не є іноземним офіційним документом - договором дарування, і він не може бути належним доказом у справі у розумінні ст. 58 ЦПК України.

Апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, урахувавши обставини справи, зокрема те, що договір дарування сертифікатів не був засвідчений нотаріусом, а засвідчено лише вірність копії документа та справжність підпису перекладача, що позивачка не надала доказів про те, що відповідно до згаданих вище сертифікатів вона має право на земельну ділянку, встановивши, що ОСОБА_3 не зверталась до компетентних органів для вирішення питання про порушення її законних прав щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги про те, що позивачка зверталась до Новоторецької сільської ради, Управління Держзеагентства у Добропільському районі Донецької області та товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-Інвест» із приводу переоформлення земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки відповідні докази у матеріалах справи відсутні.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик