АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7386/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

при секретарі - Прологаєвій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 18.03.2014 р. між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 200 000 грн., які відповідач зобовязався повернути у такій самій сумі, яка була йому передана. Однак, неодноразові звернення до відповідача з вимогою про повернення суми боргу були залишені без задоволення. Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 200 000 грн. та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Харківської області скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Посилається на ті самі обставини, на які посилався в позовній заяві. Зазначає, що судом першої інстанції не обґрунтовані причини відхилення доказів наданих позивачем. Наполягає, що чинне законодавство України не містить заборони на укладання договору позики між фізичною особою та фізичною особою - підприємцем. Вказує, що власноруч написана громадянином ОСОБА_3 розписка є доказом укладання саме договору позики між сторонами.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що зявились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 власноруч написав розписку від 18 березня 2014 року наступного змісту (мовою оригіналу): «я, ФОП ОСОБА_3 получил от ОСОБА_4 денежніе средства в раз мере 200 (двести) тысяч гривен для ведения совместного бизнеса, в качестве оборотных средств на возвратной основе.» (а. с. 51).

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, що міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс 13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та повертаючи справу на новий апеляційний розгляд, ВССУ звертав увагу на те, що з копії розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти для ведення спільного бізнесу на поворотній основі. Отже вказана розписка містить розмір грошової суми, що передається у борг та умову про її повернення.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи містять вимогу позивача до відповідача про повернення грошових коштів в сумі 20000 грн. відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Відповідач наполягає, що отримував кошти як ФОП, проте вимога про їх повернення заявлена до нього як до фізичної особи.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи.

Колегія суддів вважає, що правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця.

Кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено і в статті 50 Цивільного кодексу України ( 435-15 ). При цьому зазначається, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Тобто, громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - "підприємець".

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Водночас, згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України ( 436-15 ) громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу ( 436-15 ). Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного (Цивільний кодекс України) ( 435-15 ), так і спеціального законодавства - Господарський кодекс України ( 436-15 ) та інші.

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 Цивільного кодексу ( 435-15 ), тобто фізичні та юридичні особи, держава Україна, автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (статті 2 та 318 ЦК) ( 435-15 ).

Згідно зі статтею 325 цього Кодексу ( 435-15 ) суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України) ( 435-15 ).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України ( 436-15 ) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України) ( 436-15 ).

Чинне законодавство не виділяє такого суб'єкту права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином, на підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України (435-15), до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність. Натомість, слід брати до уваги норми цивільного законодавства, якщо предмет регулювання виходить за межі підприємницької діяльності, зачіпаючи приватні інтереси суб'єкта, та в повній мірі врегульовується нормами Цивільного кодексу України ( 435-15 ).

Згідно ст. 28 ЦПК України цивільно-процесуальну правоздатність мають лише фізичні і юридичні особи.

Таким чином, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами з приводу боргу отриманого ОСОБА_3 на поворотній основі, регулюються главою 71 ЦК України, суб'єктом права власності на грошові кошти є саме фізична особа ОСОБА_3, який будучи ФОП відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення, тому не є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3, як фізична особа є належним відповідачем у справі.

Факт отримання грошових коштів від позивача відповідач не заперечує, лише вказує, що фактично грошові кошти були передані ОСОБА_2 не 18.03.2014 року, а значно раніше восени 2013 року для здійснення спільної діяльності з виробництва ковбас.

Згідно ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Заперечуючи проти позову відповідач наполягає, що між ним та позивачем був укладений усний договір спільної діяльності для якої ним були отримані грошові кошти без зобов*язання їх повернути. Визнає, що кошти, отримані від позивача не повернув, оскільки вони були витрачені на спільний бізнес, який виявився не прибутковим.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що між ним та позивачем була домовленість щодо здійснення сумісної господарської діяльності, що підтверджується не тільки спірною розпискою, а і розписками від 18.03.2014 року стосовно того, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі еквівалент 30000 доларів США. Згідно попередньої домовленості він втрачає право на витребування первинного внеску в сумі 30000 доларів США в зв'язку із відмовою у викупі частини майнового комплексу (а.с.31); від 13.01.2014 року згідно якої ОСОБА_2 зобов'язується до 01.03.2014 року викупити 1/3 частину установчого фонду ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія», належну ОСОБА_3 на правах засновника в сумі 120000 доларів США, 60000 уже виплачені, після наповнення уставного фонду згідно статуту. У разі відмови від викупу відмовляється від первинного авансу в сумі 30000 доларів США. У разі відмови від продажу ОСОБА_3 на його адресу оплачує суму в розмірі 60000 доларів США (а.с.32), а також копією довіреності від 06.11.2014 року, якою позивач уповноважив його користуватись на умовах та на власний розсуд знаком для товарів та послуг «Слобожанські ковбаси СК» (а.с.33).

Між тим, наявність між сторонами правовідносин з приводу придбання частки у статутному фонді підприємства не виключає виникнення між ними інших правовідносин, а саме правовідносин із договору позики.

Розписка, яка є предметом спору, містить умову щодо повернення коштів, тому є борговою, належних та допустимих доказів того, що відповідач повернув позивачу запозичені кошти матеріали справи не містять, отже позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими 200000 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Керуючись ч.1 ст. 289, 303, 304, 305, 307, п.4 ч.1 ст.309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 березня 2014 року у сумі 200 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 4200 грн.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_5