У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення курсової різниці, трьох процентів річних, процентів за користування позикою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 жовтня 2013 року між позивачем, як позикодавцем, з однієї сторони, та відповідачем, як позичальником, з іншої сторони, було укладено строковий договір позики, на підтвердження укладання якого та отримання грошових коштів відповідач видав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути борг позивачу в сумі, еквівалентній 3000 доларам США, протягом 2014 року.

Проте протягом 2014 року відповідач не повернув позивачеві суму позики.

У зв'язку з порушенням зобов'язань позивач вже звертався до суду і рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року було стягнуто з відповідача суму позики у розмірі 48 725 грн 02 коп та 3 % річних у розмірі 136 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, та те, що вказане рішення суду не було своєчасно виконане, а також на те, що відповідач не сплатив відсотки за користування позикою, позивач просив стягнути з відповідача курсову різницю, 3 % річних, проценти за користування позикою.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 за договором позики 3 % річних у розмірі 884 грн 89 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3 % річних за користування позикою у розмірі 1 035 грн 22 коп. та проценти за користування позикою у розмірі 16 741 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4- ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 22 066 грн 89 коп. курсової різниці, 7 514 грн процентів за користування позикою та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 48 725 грн 02 коп., що еквівалентно 3000 доларів США, та 3 % річних в розмірі 136 грн 16 коп.

Цим судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що між сторонами склалися відносини з укладення та виконання договору позики, зокрема 27 жовтня 2013 року позивач як позикодавець передав відповідачеві грошову суму у розмірі 3 тис. доларів США на умовах повернення, але відповідач порушив свої зобов'язання.

Указане рішення суду виконане відповідачем 21 березня 2016 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив із того, що спір між сторонами та всі питання наявності боргу були вирішені у попередньому судовому рішенні, що наразі виконане.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції недостатньо повно дослідив обставини справи та правовідносини сторін.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що на користь позивача підлягають стягненню з відповідача проценти за користування позикою в період з 27 жовтня 2013 року по 27 листопада 2015 року, розмір яких має бути вирахуваний виходячи з суми боргу, встановленої судовим рішенням від 13 серпня 2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення курсової різниці, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення додаткових сум у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення з урахуванням встановленого індексу інфляції (про стягнення додаткових сум від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції) позивачем не заявлялись. Стягнення курсової різниці у випадку затримання виконання зобов'язань ст. 625 ЦК України не передбачено.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік