Справа № 525/93/17
Провадження №2/525/155/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2017 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Хоролець В.В.

при секретарі - Лопатка О.В.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування - Онупко Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з батьком, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_4, який поданий до суду 23.01.2017 року вбачається, що шлюб між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований 22 травня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №16. Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають та зареєстровані за однією з ним адресою. Весь час з моменту одруження вони спільно проживали з відповідачем у справі ОСОБА_2 за адресою їх місця реєстрації, вели спільний побут, ростили дітей, час від часу виникали певні непорозуміння, але вони як подружжя їх вирішували спільно. Дружина ОСОБА_2 була домогосподаркою, а він займався зароблянням коштів на утримання сім'ї. Свята проводили спільно з дітьми вдома, влітку відпочивали на морі. Вказує, він ніколи не вчиняв насильства над дружиною і не ображав її.

ОСОБА_4 зазначає, що з серпня 2016 року дружина час від часу почала неадекватно себе вести (безпричинно зривалася на крик на нього, на дітей, лаялася), однак він до цього відносився терпимо. 03.01.2017 року вона зібрала валізи зі своїми речами і сказала, що хоче провідати своїх родичів (поїхати на десять днів і розвіятися від домашніх турбот), на що він не заперечував. Дружина взяла певну суму коштів із сімейного бюджету і поїхала. Однак, як вказує у позові ОСОБА_4, ні через десять днів, ні через два тижні вона додому не з'явилася, хоча і підтримувала зв'язок по телефону. Він почав турбуватися і питав про те, що могло трапитися та де вона знаходиться, на що вона відповідала, що знайшла рідного батька за кордоном і буде жити у його сім'ї і що хоче пожити для себе. Вказує, що ОСОБА_2 не цікавилася вихованням дітей і самоусунулася від підтримки сімейних стосунків та від своїх обов'язків перед рідними дітьми, відповідно, як вважає позивач, шлюбні відносини у нього припинилися з січня 2017 року.

Також позивач зазначає, що під час телефонного спілкування дружина просила передати слухалку дітям, щоб з ними поспілкуватися і називала його образливими словами, безпідставно налаштовувала дітей проти нього. Вказував, що суперечки про місце проживання дітей між сторонами не має і після розірвання шлюбу діти будуть проживати з ним.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.104,105,110,112 СК України, позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 та залишити проживати з ним дітей від цього шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.1).

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 21.03.2017 року вирішено, що в межах розгляду цивільної справи №525/93/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з батьком дітей необхідно вважати, що належною третьою особою у справі є орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області замість служби у справах дітей Великобагачанської райдержадміністрації (яка вказана у позовній заяві) (а.с.44).

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.04.2017 року сторонам у справі (подружжю ОСОБА_2) було надано строк на примирення до 24.05.2017 року (а.с.а.с.90-91), однак примирення у справі подружжям на цю дату досягнуто не було.Ухвалою Великобагачанського районного суду від 24.05.2017 року провадження у справі відновлено за ініціативою суду і продовжено судовий розгляд вищевказаної цивільної справи.

В судовому засіданні 19.04.2017 року позивач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи підтримали заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та щодо залишення проживання дітей з батьком, в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, які викладені в позовні заяві і просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання шлюбу визнала і не заперечила проти розірвання шлюбу (в судовому засіданні 24.05.2017 року), в задоволенні позовних вимог про залишення проживання дітей з батьком ОСОБА_4 просила відмовити і залишити дітей проживати разом з нею; в судовому засіданні 24.05.2017 року посилалася на застосування напередодні до неї чоловіком фізичного насильства, у зв'язку з чим їй було роз'яснено право звернення до відповідного правоохоронного органу з заявою.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Онупко Н.П. у питанні про розірвання шлюбу покладалася на розгляд суду; щодо вимог про залишення малолітніх дітей на проживання з батьком заперечила, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області про те, що місце проживання малолітніх дітей сторін у справі доцільно визначити з їх матір'ю ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_1, представника третьої особи Великобагачанської райдержадміністрації як органу опіки та піклування Онупко Н.П., дослідивши письмові докази по справі, що надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, в їх сукупності і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягають до повного задоволення, а його позовні вимоги про залишення проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 з ним як з батьком дітей задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.05.2009 року, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №16 (а.с.8) (оригінал даного свідоцтва позивач ОСОБА_4 суду не передав).

Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, які зареєстровані на проживання разом зі сторонами у справі за адресою селище АДРЕСА_1 при цьому, ОСОБА_4 не є власником вищевказаного домоволодіння (а.с.а.с.10,11,12,13). Батьком вищевказаних дітей у їх свідоцтвах про народження записаний позивач ОСОБА_4, матір'ю цих дітей записана відповідач у справі ОСОБА_2.

З довідки від 27.07.2015 року №2619, виданої виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради Полтавської області вбачається, що в домогосподарстві за адресою:АДРЕСА_2 склад зареєстрованих членів сім'ї складає: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 - власник, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 - син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 - онук, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7 - невістка, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 - дружина онука, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 - правнук, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 - правнука, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - правнук (а.с.13).

З акта встановлення факту проживання від 16.01.2017 року вбачається, що комісією в складі депутата Великобагачанської селищної ради Серьожкіна Г.К. та присутніх сусідів-свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було складено акт в тім, що гр-ка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, яка зареєстрована на проживання за адресою АДРЕСА_2, з 03.01.2017 року за вищевказаною адресою не проживає (а.с.9).

Відповідачем у справі не заперечується, що 03.01.2017 року вона поїхала з місця реєстрації свого проживання в Республіку Таджикистан (як вказала, до свого рідного батька) і повернулася в Україну 01.04.2017 року, після чого прибула за місцем реєстрації свого проживання в АДРЕСА_2, де зареєстрований та проживає її чоловік ОСОБА_4 з трьома їх малолітніми дітьми. Посилалася на те, що вона телефонувала чоловікові і запитувала про дітей, а також спілкувалася по телефону з вчителем; вказала, що з лютого місяця її чоловік заблокував вхідні дзвінки від неї на його телефон. Вказала, що жалкує про свій вчинок, що поїхала в іншу країну.

В судовому засіданні 24.05.2017 року відповідач ОСОБА_2 на запитання суду уточнила, що після повернення в Україну і до 23.05.2017 року вона продовжувала проживати разом з чоловіком та дітьми за місцем їх реєстрації в сел. Велика Багачка по вул. Зарічна, 31, посилалася на те, що 23.05.2017 року ОСОБА_4 вчинив неправомірні дії проти неї, завдавши тілесні ушкодження і станом на 24.05.2017 року вона має намір відбути на проживання з дітьми до своєї матері в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області. Вказала, що станом на 24.05.2017 року малолітні діти знаходяться в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області за місцем проживання матері ОСОБА_2-ОСОБА_15

Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно ст.21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За нормою ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні позовів про розірвання шлюбу суд повинен повно і всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та вживати заходів до примирення подружжя.

Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, що вбачається з обгрунтування позовної заяви та не заперечувалося відповідачем у справі ОСОБА_2 в судовому засіданні 24.05.2017 року; в даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечила проти розірвання шлюбу з ОСОБА_4

З огляду на сукупність вищевикладених обставин, вбачається, що шлюб сторін розпався через відсутність взаєморозуміння і взаємоповаги в сім'ї, різні погляди на сім'ю та сімейне життя зокрема, в зв'язку з цим сторони втратили одне до одного почуття поваги та любові.

При таких обставинах справи суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає і вони його не досягли, хоча суд в ході розгляду даної цивільної справи за клопотанням відповідача у справі надавав розумний строк для примирення подружжя, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя, тому є передбачені законом підстави для розірвання шлюбу.

Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Аналізуючи вказані положення норм Сімейного кодексу України суд вважає за необхідне вказати, що батьки малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, незалежно від того, що шлюб між ними розірвано та того, що вони можуть проживати окремо один від одного, а також того, що діти можуть проживати у одного з батьків.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.11 ЦПК України (принцип диспозитивності цивільного судочинства), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За нормою ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, суд також оцінює достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.04.2017 року за адресою селище АДРЕСА_1 (що проводилося комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України) вбачається, що житлово-побутові умови проживання дітей по місцю проживання батьків хороші, для проживання та повноцінного розвитку дітей батьками створені всі необхідні умови (а.с.71). Даний акт обстеження підписаний всіма членами комісії, а також батьками малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без будь-яких застережень чи зауважень.

З матеріалів справи та даного Акту обстеження вбачається, що батько дітей ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_24 він є особою працездатного віку, працює експедитором (супроводження та транспортування вантажів) в ДП «Далменер», де отримує заробітну плату (а.с.а.с.14,71,73). Мати дітей ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_23, вона є особою працездатного віку, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років (а.с.а.с.71,74). ОСОБА_4, ОСОБА_2 та їх малолітніх діти зареєстровані на проживання у встановленому порядку за адресою: АДРЕСА_1

З відомостей, що містяться в Акті обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що загальний заробіток сім'ї складається із заробітної плати батька ОСОБА_4, державної соціальної допомоги на дитину до трьох років та по малозабезпеченості і становить приблизно десять тисяч грн.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_15 (матері ОСОБА_2 - як вказали сторонами у справі) від 13.04.2017 року (що проводилося комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України) вбачається, що сім'я ОСОБА_15 проживає АДРЕСА_3 та складається з п'яти осіб - ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_13, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_14-чоловік, ОСОБА_17,ІНФОРМАЦІЯ_15-син, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_16-донька, ОСОБА_19,ІНФОРМАЦІЯ_17-онук; дана сім'я займає житлову площу приблизно 24,5 кв.м, загальну площу приблизно 50 кв.м, будинок має веранду, два коридора, кухню, ванну з туалетом та велику кімнату, опалюється дровами, є вода, каналізація; подвір'я чисте, дерева та будинок побілені. Вказується, що санітарний стан приміщення добрий, на час обстеження в будинку тепло та чисто, є належним чином об лаштовані кімнати, телевізори, холодильник, музичний центр, комп'ютер; також мається дві грядки, три паї, а також утримується домашня живність; вбачається, що комісією зроблений висновок про те, що житлово-побутові умови проживання сім'ї добрі, у будинку є умови для проживання, відпочинку та зберігання речей (а.с.72). Даний акт підписаний уповноваженим працівниками служби у справах дітей, директором Якимівської ЗОШ 1-3 ступенів ОСОБА_20 та ОСОБА_15 без будь-яких зауважень чи застережень.

Отже, з аналізу вищевказаних Актів обстеження житлово-побутових умов, які складені комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України, з урахуванням пояснень, наданих в судовому засіданні представником органу опіки та піклування Онупко Н.П. вбачається, що як за адресою місця реєстрації батьків малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та їх дітей, так і за місцем проживання матері відповідача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_15 створені необхідні умови для проживання та розвитку малолітніх дітей; сумнівів щодо правдивості викладеної у даних Актах інформації у суду не має.

В порядку ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області надала суду висновок про те, що з урахуванням захисту інтересів малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_17, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_18 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_19, у разі розірвання шлюбу між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_20 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9 доцільно визначити місце проживання вищевказаних малолітніх дітей разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.а.с.67-68). До даного висновку органу опіки та піклування, який оформлений належним чином та завірений гербовою печаткою уповноваженого місцевого органу державної виконавчої влади, додано Акти обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей сторін у справі за адресою АДРЕСА_1 та умов проживання матері відповідача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_15 за адресою АДРЕСА_3 (а.с.а.с.71,72).

Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звернути особливу увагу на її вік та з'ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати (якщо дитина може висловити таку позицію в силу її віку та особливостей розвитку).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку а атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 27.02.1991 року, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Також, статтею 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (зі змінами), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За нормою ст.11 цього Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України).

Отже, з урахуванням вищевикладених положень, суд при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (в т.ч. і малолітньої) повинен діяти в інтересах якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У контексті цього, поряд з виконанням норм ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд оцінює докази по справі, що надані сторонами на підтвердження заявлених ними позовних вимог, з урахуванням інтересів малолітніх дітей сторін у справі.

Суд проаналізував наданий суду висновок органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області в сукупності з встановленими обставинами справи та з огляду на те, що він для суду не має обов'язкового значення і, в контексті спірних правовідносин між сторонами (щодо залишення проживання дітей з батьком дитини при вирішенні питання про розірвання шлюбу) та в межах заявлених позовних вимог по справі, приймає його до уваги, оскільки він відповідає обставинам справи, узгоджується з іншими доказами по справі щодо належних умов проживання малолітніх дітей сторін у справі, і в своєї сукупності, свідчить про те, що він об'єктивно прийнятий саме в інтересах та на захист інтересів малолітніх дітей сторін у справі - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_17, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_18 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_19 При цьому, суд враховує, що прийняттям такого висновку та рішення органом опіки та піклування в інтересах вищевказаних малолітніх дітей в даний час у ситуації, яка склалася, жодним чином не ущемляються права батька цих дітей - ОСОБА_4, оскільки висновок стосується залишення місця проживання малолітніх дітей після розірвання шлюбу між подружжям, який прийнятий з урахуванням віку та стану здоров'я малолітніх дітей та відповідає встановленим в даний час належним умовам для розвитку та виховання цих дітей (як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування та відповідних актів обстеження), і, в своїй сукупності, не применшує реалізації його (ОСОБА_4.) прав та обов'язків, встановлених СК України, як батька, зокрема, щодо турботи, безперешкодного спілкування, побачення тощо щодо своїх малолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 Крім цього, вищевказаний висновок органу опіки та піклування не суперечить, з огляду на сукупність досліджених матеріалів справи, принципу 6 Декларації прав дитини, положенням Конвенції про права дитини та положенням ст.161 СК України.

Суд також вважає, що даний висновок органу опіки та піклування - Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області наданий в межах її компетенції відповідно до норм ст.19 СК України та згідно ст.1 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» (зі змінами і доповненнями) та ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

З огляду на вік малолітніх дітей сторін у справі, при розгляді даної справи не застосовувалися положення ст.171 СК України.

Суд, проаналізувавши у своїй сукупності та взаємозв'язку наявні у справі матеріали з позиції ст.ст.10,11,60 ЦПК України вважає, що стороною позивача у справі не надано будь-яких доказів про зловживання відповідачем у справі - матір'ю малолітніх дітей ОСОБА_2 спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також про аморальність її поведінки, яка могла б зашкодити розвиткові малолітніх дітей у справі. Посилання сторони позивача на ту обставину, що ОСОБА_2 палить, не свідчить само по собі, про аморальність її поведінки, з урахування і того, що позивачем у справі в ході судового розгляду справи не доведено, що мати дітей здійснює паління у присутності дітей.

В ході судового розгляду вищевказаної цивільної справи, з урахуванням аналізу наявних у справі доказів, з огляду на висновок органу опіки та піклування та зміст акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей у справі, а також умов проживання матері відповідача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_15, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю; відповідно, не вбачається передбачених законодавством підстав для розлучення малолітніх дітей у справі зі своєю матір'ю.

Отже, виходячи з аналізу письмових доказів по справі, вищенаведених положень міжнародного та вітчизняного законодавства, з урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей, враховуючи висновок належного органу опіки та піклування щодо місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 після розірвання шлюбу між сторонами, а також з огляду на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16, вимоги позивача у справі ОСОБА_4 про залишення проживати вищевказаних малолітніх дітей від шлюбу з ним як з батьком цих дітей задоволенню не підлягають.

Виходячи з встановлених судом обставин справи та аналізу доказів по справі з позиції ст.ст.10,60 ЦПК України суд вважає, що позивачем у справі ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_1 не надані належні докази на підтвердження обгрунтування своїх посилань, зокрема, про те, що ОСОБА_2 «налаштовує» малолітніх дітей сторін у справі проти ОСОБА_4 як батька дітей. Також, як слідує з прослуханого в судовому засіданні за клопотанням представника позивача звукозапису розмов з участю ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (запис прослухано в межах заявленого клопотання представника позивача ОСОБА_1.) від 24.05.2017 року (а.с.112), під час перебування ОСОБА_2 за межами території України у січні 2017 року, під час телефонного спілкування з чоловіком ОСОБА_4 (батьком малолітніх дітей), його дружина і мати малолітніх дітей ОСОБА_2 запитувала у ОСОБА_4 про те, з ким перебувають діти, чи дзвонила до нього її мати і наприкінці розмови через батька дітей передавала дітям «привіт». Ця обставина аналізується судом з позиції того, що під час спілкування в телефонному режимі у січні 2017 року з ОСОБА_4, ОСОБА_2 сама запитувала про дітей (цікавилася, як діти) (по своїй ініціативі), при цьому, об'єктивно не знала і не могла знати, що зміст їх телефонної розмови фіксується її чоловіком ОСОБА_4 Вищевказаний зміст розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, на думку суду, свідчить про те, що мати малолітніх дітей, перебуваючи поза межами зареєстрованого місця проживання дітей та чоловіка, цікавилася у чоловіка ОСОБА_4 життям їх спільних малолітніх дітей в період її відсутності.

Як вказувала в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, вона поїхала з місця свого проживання 03.01.2017 року і повернулася в Україну 01.04.2017 року. Те, що ОСОБА_2 вибувала за межі України також підтверджується сукупністю доказів у справі, які надала сама ОСОБА_2 (а.с.а.с.75-83). Разом з цим, ОСОБА_2 посилалася на те, що для поїздки в іншу країну їй дав згоду чоловік ОСОБА_4, який також дав їй грошові кошти для цілей даної поїздки. Також посилалася на те, що вона шкодує про те, що зробила цей неправильний вчинок, однак не сподівалася на таку реакцію чоловіка, який спочатку згодився на її тимчасовий від'їзд, а в подальшому почав звинувачувати її у залишенні сім'ї та у заволодінні сімейними коштами.

З сукупності досліджених в ході судового розгляду матеріалів справи не вбачається і стороною позивача не доведено, що ОСОБА_2 залишила 03.01.2017 року сім'ю (чоловіка та трьох малолітніх дітей) з метою ухилення від виконання сімейних та материнських обов'язків та самовільно заволоділа грошовими коштами сімейного бюджету, оскільки будь-яких належних доказів про це позивачем у справі не надано. Зміст телефонної розмови 01.02.2017 року ОСОБА_4 з ОСОБА_15 (матір'ю його дружини ОСОБА_2.) не доводить «поза розумним сумнівом» вищевказаних обставин; зміст розмови в основному зводиться до того, що ОСОБА_4 скаржився на проблеми сімейного співжиття зі своєю дружиною ОСОБА_2 і сам говорив (по своїй ініціативі) ОСОБА_15 (яка не проживає за місцем реєстрації своєї дочки та малолітніх дітей сторін у справі, а мешкає у іншому населеному пункті) про те, що нібито ОСОБА_2 заволоділа грошовими коштами дітей, хоча ОСОБА_4 є особою, який заінтересований в результатах розгляду спірних сімейних правовідносин, а гр-ці ОСОБА_15 не було відомо, що зміст їхньої телефонної розмови фіксується ОСОБА_4 по його ініціативі в односторонньому порядку (про те, що хід даної розмови фіксувався, він ОСОБА_15 у розмові не повідомляв).

Та обставина, що в житловому будинку АДРЕСА_3 (де проживає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_15.) зареєстровані у встановленому порядку на проживання п'ятеро осіб (а.с.116), не свідчить про те, що за вказаною адресою не є можливим проживання малолітніх дітей сторін у справі з їх матір'ю ОСОБА_2, оскільки з висновку органу опіки та піклування та доданого до нього Акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_15 за вищевказаною адресою від 13.04.2017 року вбачається, що житлово-побутові умови проживання даної сім'ї добрі, у будинку є умови для проживання, відпочинку та зберігання речей (а.с.а.с.67-68,72).

Згідно роз'яснень, що викладені в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, зокрема, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Отже, з урахуванням даних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України та того, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про залишення проживання малолітніх дітей після розірвання шлюбу з ним, як батьком дітей, з метою вирішення питання залишення проживання дітей після розірвання шлюбу та при відсутності згоди подружжя про те, з ким будуть проживати діти після розірвання шлюбу, суд вважає, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі, з огляду на вищевикладені та встановлені обставини та доводи, необхідним є залишення проживання малолітніх дітей сторін у справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з їх матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 за місцем її проживання, що, з урахуванням предмету спору та чітких роз'яснень Пленуму Верховного Суду України з цього приводу, не є виходом за межі позовних вимог, а сприятиме гарантії реалізації прав та законних інтересів малолітніх дітей.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що у позовній заяві позивач ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання шлюбу підлягають до повного задоволення, понесені позивачем у справі судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача у справі ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.51,52 Конституції України, ч.ч.4,5 ст.19,ст.ст.21,105,110,112,141,160,161 Сімейного Кодексу України, ст.ст.8,11 Закону України «Про охорону дитинства» (зі змінами); принципом 6 Декларації прав дитини, ст.ст.3,9,18,27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року; п.п.10,14,18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 3,10,11,57,58,60,88,179,212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Шлюб, зареєстрований 22 травня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №16 між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_21 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_22 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище «ОСОБА_2».

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про залишення проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з ним як з батьком дітей відмовити, залишивши проживати малолітніх дітей сторін у справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з їх матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 за місцем її проживання.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_22 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_21 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 27.05.2017 року.

Суддя В.В. Хоролець