АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4137/15-ц Номер провадження 22-ц/786/685/17Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Пікуля В.П., Панченка О.О.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Полтавський машинобудівний завод" на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтавський машинобудівний завод" до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення, треті особи: ДП "Продмашжитло", Виконавчий комітет Полтавської міської ради,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2017 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Полтавський машинобудівний завод" до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення, треті особи: ДП "Продмашжитло", Виконавчий комітет Полтавської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» (надалі підприємство), посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Зокрема вказує на те, що відповідач не отримував спеціальний ордер, який є підставою для вселення в спірне приміщення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток за адресою м. Полтава, вул. Майдан Незалежності, 3 входить до житлового фонду ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» та знаходиться на його балансі.

В кімнаті 11 вищевказаного гуртожитку відповідач зареєстрований з 1983 року та проживає в ній.

Звертаючись до суду з позовом про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення позивач вказував, що відповідач без жодних правових підстав займає спірну кімнату, з підприємством в трудових відносинах не перебуває, відповідний ордеру на вселення в кімнату йому не видавався, веде асоціальний спосіб життя, має заборгованість за надані комунальні послуги, не реагує на заходи громадського впливу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на достатній правовій підставі проживає в спірній кімнаті та зареєстрований в гуртожитку з 1983 року, оскільки кімната свого часу була надана діду відповідача як працівнику заводу, після того як він виселився з кімнати у звязку з поліпшенням житлових умов, в спірному житлі залишились проживати мати відповідача разом з останнім, а після виселення і його матері також у звязку з поліпшенням житлових умов, він самостійно продовжив проживати в кімнаті.

Встановивши зазначені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача як члена сімї колишнього працівника, який правомірно вселився в кімнату гуртожитку, зазначивши при цьому, що на спірні правовідносини положення ст. 132 ЖК України не поширюються.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

В даному випадку, заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилався на те, що він як член сімї колишнього працівника заводу, а саме свого діда, який правомірно проживав в спірній кімнаті, має право на проживання в останній та не підлягає виселенню з підстав відсутності в нього ордеру на вселення в кімнату гуртожитку, що передбачено положеннями ст. 132 ЖК України.

Таким чином, саме зазначені обставини є предметом доказування в даній справі, в разі доведеності яких суд мав постановити рішення про відмову в задоволенні позову з посиланням на правову позицію ВСУ, висловлену по справі 6-71цс11 від 19.11.2011 року.

Між тим, зазначені обставини відповідачем по справі не були доведені.

Зокрема, матеріали справи не містять ні прізвища, імя по батькові його діда, ні доказів того, що останній взагалі перебував з підприємством в трудових відносинах і саме з цих підстав отримав кімнату в гуртожитку, відсутні дані про те, в яких роках така подія мала місце, що має значення для застосування закону в часі. Одночасно, відсутні докази того, що ОСОБА_2 взагалі був членом сімї свого діда, який, з його слів після отримання власної квартири, виселився з гуртожитку, у звязку з чим відсутні відповіді на питання чому, в такому випадку в кімнаті залишились проживати інші члени його сімї - донька та онук.

Фактично не зясувавши зазначені обставини, суд першої інстанції постановив своє рішення на припущеннях, чим порушив вимоги ч.4 ст. 60 ЦПК України.

За вказаних обставин судове рішення як постановлене з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, правовідносини між сторонами урегульовані положеннями глави 4 ЖК України.

Відповідно до ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положеннями про гуртожитки, останні призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно ч. 2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, відповідну до ст. 129 ЖК України, є виданий громадянинові спеціальний ордер на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрацією підприємства, установи, організації.

Рішення щодо розподілення житлової площі в гуртожитках віднесено виключно до компетенції адміністрації підприємства, установи, організації.

Виселення з гуртожитків здійснюється в порядку, визначеному положеннями ст. 132 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно карточки прописки форми А ОСОБА_2 зареєстрований в гуртожитку з 17.06.1983 року.

30.12.1996 року між АТ «Полтавамаш» та ОСОБА_2 укладено договір, за умовами якого підприємство надало останньому для проживання кімнату №11 в гуртожитку по вул. Майдан Незалежності, 3 в м. Полтаві строком на 1 рік по 31.12.1997 рік, а останній зобовязаний дотримуватись правил проживання в гуртожитку та своєчасно оплачувати проживання.

Одночасно, умовами договору передбачено, що за згодою сторін, він може бути продовжений на інший строк.

Як вбачається з трудової книжки відповідача, він перебував в трудових відносинах з позивачем з 18.09.1986 р. по 10.12.1986 р. та був звільнений за власним бажанням.

Разом з цим, ОСОБА_2 не заперечував факт відсутності видачи йому спеціального ордеру для вселення в гуртожиток.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем обставин щодо вселення відповідача в надану жилу площу без спеціального ордеру як єдиної правової підстави для такого вселення, а відтак позовні вимоги про його виселення з підстав, визначених положеннями ст. 132 ЖК України є обґрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів зауважує про відсутність підстав для застосування при розгляді даної справи правової позиції, висловленої ВСУ при розгляді справи 6-71 цс від 19.12.2011 року, згідно якої право користування жилим приміщенням у гуртожитку члена сімї (або колишнього члена сімї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку видано спеціальний ордер для проживання на період її роботи. А отже, зважаючи на наведене вище, ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР (про підстави виселення без надання іншого жилого приміщення чи з наданням такого) застосовуються до житлових правовідносин, одним із субєктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах, тому закріплені в цих статтях закону гарантії не може бути застосовано при вирішенні спору про виселення із гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

В даному випадку по справі відсутні будь-які докази щодо обставин про отримання на законних підставах дідом відповідача ордеру на вселення в спірну кімнату, про його перебування з позивачем в трудових відносинах, а також відсутні докази проте, що ОСОБА_2 був членом сімї особи, яка на законних підставах отримала ордер на вселення до спірної кімнати.

Крім того, матеріалами справи доводиться, що сам відповідач перебував в трудових відносинах з підприємством, які були припинені за його власним бажанням, у звязку з чим спірні правовідносини підпадають під дію ч.2 ст. 132 ЖК України, тому гарантії його житлових прав, як члена сімї колишнього працівника підприємства в даному випадку застосовуватись не можуть.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на норми ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», позаяк останні поширюються на осіб, які не мають власного житла та більше п'яти років на законних підставах проживають у гуртожитку.

Натомість відповідачем не надано доказів законності проживання у гуртожитку з огляду на відсутність спеціального ордеру на вселення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтавський машинобудівний завод" задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2017 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Полтавський машинобудівний завод" до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з кімнати 11 в гуртожитку за адресою м. Полтава, майдан Незалежності, 3 без надання іншого житла.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1