Провадження № 2/317/93/2017
Справа № 317/4088/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі Шевейко Ю.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання несправедливими умов кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору. В подальшому представником позивача подано уточнену позовну заяву, яка за своєю суттю є заявою про зміну предмету позову (а.с. 95-100). Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 09.12.2016 р. дану уточнену позовну заяву прийнято до розгляду. Згідно прохальної частини уточненого позву від 09.12.2016 р., позивач просить визнати несправедливими умови кредитного договору № ZPC0GL від 09 червня 2008 року щодо сплати ОСОБА_1 як позичальником на користь ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитодавця платежів на користь банку у вигляді комісій.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPC0GL.

Банк повинен був надати споживачеві (позичальнику) для ознайомлення з необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, у кредитному договорі або додатку до нього має бути надано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Невиконання вказаних вимог є порушенням п. 2.1, п. 2.4 Постанови Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 та положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Споживач не володіє спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обовязок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на субєкт господарювання, а у даному випадку банк.

У звязку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту позичальник за кредитним договором був позбавлений обєктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування. Кредитний договір за умовами є несправедливим і про це позивач не міг знати на час його підписання. Правопорушення, яке виразилося у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації слід вважати таким, що є триваючим.

Згідно з укладеним між сторонами кредитним договором (п. 7.1) банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки у вигляді непоновленої лінії у розмірі 24850,98 дол. США на наступні цілі: у розмірі 22050,00 дол. США на придбання нерухомості, у розмірі 330,75 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 2352,60 дол. США на сплату страхових платежів, передбачених п.п. 2.13, 2.2.7, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.32 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 даного договору. Аналіз наведеного свідчить, що діями банку фактично порушено принцип добросовісності, а також завдано позичальнику шкоди. Банк, надаючи позичальнику текст кредитного договору, не надав належних пояснень та їх економічних ознак термінів, що містяться у договорі, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту; яким чином визначається розмір винагороди за надання фінансового інструменту; від якої суми виданого кредиту розрахована сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 %; винагорода за резервування ресурсів; яким чином розраховується сума резервування ресурсів; яким чином визначається розмір винагороди за резервування ресурсів; від якої суми резервування ресурсів здійснюється розрахунок винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 %; винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 8.2 договору.

За таких обставин банк своїми неправомірними діями завдав позичальнику матеріальну шкоду, шляхом встановлення платежів, які споживач має сплатити банку, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми кредиту, що складає 372,75 дол. США; винагорода на сплату фінансового інструменту у момент надання кредиту 330,75 дол. США; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від щомісячної суми зарезервованих ресурсів за період з 09.06.2008 р. по 09.06.2028 р., що становить суму: 240 х 0,48% / (100,0 % х 12) х 24850,98 = 2385,69 дол. США, а усього: 3089,19 дол. США. Банк у п.7.1 кредитного договору збільшив суму кредиту на суму страхових платежів на строк дії кредитного договору у розмірі 2352,60 дол. США. Однак, страхування це окремий вид договірних зобовязань, що регулюється Законом України «Про страхування». За таких обставин, банк неправомірно збільшив суму кредиту на суму страхових платежів у розмірі 2352,60 дол. США. Сума неправомірних платежів , що включено банком до суми кредиту становить 5441,79 дол. США, що призвело до збільшення суму щомісячного платежу.

Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено споживача про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвідношенні до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобовязань. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза межею волі позичальника, докорінно змінила обсяг зобовязання, що мав намір прийняти на себе позичальник, і зробила виконання цього зобовязання неможливим, що є несправедливим по відношенню до позичальника, і ця несправедливість на користь ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки обсяг боргу позичальника на користь банку в національній валюті України зріс більше ніж у 5 разів.

З огляду на наведене, кредитний договір ZPC0GL від 09 червня 2008 року є укладеним із порушенням закону та не відповідає внутрішній волі позичальника, що дає підстави керуючись ст. 215 ЦК України визнати його недійсним із моменту укладення.

Представником відповідача подані письмові заперечення на позов (а.с. 31-35), мотивовані тим, що 09.06.2008 р. між ОСОБА_1 та банком укладений кредитний договір № ZPC0GL, на підставі якого (п. 7.1 договору) позичальникові надані кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 24850,98 дол. США на строк з 09.06.2008 р. по 09.06.2028 р. включно за наступні цілі: видача готівки через касу банку в сумі 22050,00 дол. США на придбання нерухомості, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 1 від 09.06.2008 р., а також на інші цілі, зазначені в п. 7.1 кредитного договору. Кредитний договір повністю відповідає вимогам та нормам чинного законодавства України, а саме: ст.ст. 6, 11, 14, 202 ЦК України, а також ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України. Посилання представника позивача на те, що кредитний договір забезпечений іпотекою є договором приєднання є безпідставними. Позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачу як позичальнику було відмовлено банком під час укладання кредитного договору у зазначені в договорі своїх умов. Жодні подібні кредитні договори банку на придбання нерухомості не є формулярами. Посилання представника позивача на правовий висновок Верховного Суду України від 11.09.2013 р. по справі № 6-52цс13 взагалі не стосується цієї справи.

Щодо несправедливості умов кредитування, які виконувалися належним чином позичальником до 2015 року, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 16.06.2015 р., а також нібито ненадання банком повної та необхідної інформації до укладання договору, то це є повним цитуванням представником позивача змісту Постанови ВАС України від 03.03.2016 р. по справі № К/800/59852/14, яка жодним чином не стосується цієї справи, бо позивач не брала участі у вказаній справі і постанова стосується лише одного кредитного договору, а не всіх договорів банку.

Таким чином, відсутні будь-які обставини, що встановлені судовим рішенням у вказаній адміністративній справі, які не повинні доказуватися при розгляді цієї справи.

Позивачем не надані до суду всі складові частини кредитного договору, бо як зазначено в пункті 7.9 кредитного договору, невідємними додатками до даного договору є: Додаток № 1 Детальний опис загальної вартості кредиту; Додаток № 2 Графік погашення кредиту за кредитним договором № ZPC0GL від 09.06.2008 р.

Твердження представника позивача про ненадання йому банком необхідної інформації перед укладанням кредитного договору спростовується власноручно нею написаною анкетою-заявою позичальника про надання кредиту від 02 травня 2008 року, тобто більше ніж за місяць до укладення кредитного договору. Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідна інформація споживачеві була надана банком перед укладанням договору про надання споживчого кредиту.

Щодо валютних ризиків представник відповідача зазначив, що у Додатку № 1 до кредитного договору № ZPC0GL від 09.06.2008 р., яка є невідємною частиною цього кредитного договору, за підписом сторін зазначено, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник. Таким чином, кредитний договір укладений 09.06.2008 р. містить інформування банком про валютні ризики, які несе за цим договором позичальник.

Отже, з боку ПАТ КБ «Приватбанк» не було вчинено жодних порушень вимог чинного законодавства України та відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк».

Також представником відповідача подані додаткові заперечення на уточнену позовну заяву від 23.01.2017 р. (а.с. 118-123). Представник відповідача просить відмовити у задоволенні уточненого позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що в уточненому позові повторно майже повністю цитується зміст Постанови ВАС України від 03.03.2016 р. по справі № К/800/59852/14 щодо надання інформації, яка жодним чином не стосується цієї справи. Крім цього, у позові повторюється про договір приєднання та валютні ризики. Щодо наявності двох редакцій одного ж того самого кредитного договору № ZPC0GL від 09.06.2008 р. зазначає, що це сталося через звичайну людську помилку та через поспіх. Так, в пункті 7.8 кредитного договору (двох екземплярів: один екземпляр у банку, один екземпляр у позичальника) зазначено, що договір складений в 3 (трьох) екземплярах, які мають однакову юридичну чинність. Таким чином, обидві редакції кредитного договору № ZPC0GL від 09.06.2008 р. мають однакову юридичну чинність. Третій екземпляр кредитного договору призначався приватному нотаріусу, який посвідчував іпотечний договір і його повинен був передати позичальник нотаріусу, але ОСОБА_1 залишила його в себе навмисно або через забудькуватість. Різниця у редакціях кредитного договору полягає лише у наявності одного розділу «Винагорода за резервування ресурсів», яка пояснює зміст цієї винагороди, яка оскаржується позивачем, але цей розділ допомагає суду зрозуміти, а представнику банку пояснити, що ця винагорода жодним чином не підпадає під дію правової позиції ВСУ від 16.11.2016 р. по справі № 6-1746цс16. В інших суттєвих та істотних умовах кредитування: строк, сума кредиту, відсоткова ставка, розмір щомісячного платежу та інших платежів, відповідальність сторін жодних розбіжностей немає. Таким чином, надана позивачем копія кредитного договору в другій редакції жодним чином не впливає на будь-які грошові зобовязання позичальника за договором перед банком та не спростовує їх.

Предметом оскарження за уточненою позовною заявою від 09.12.2016 р. є умови кредитного договору щодо сплати ОСОБА_1 наступних платежів: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми кредиту (24850,98 дол. США) = 372,75 дол. США; винагороди на сплату фінансового інструменту у момент надання кредиту - 330,75 дол. США; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від щомісячної суми зарезервованих ресурсів за період з 09.06.2008 р. по 09.06.2028 р. = 2385,69 дол. США.

Насправді, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми кредиту банком розраховувалася з суми 22050,00 доларів США суми кредиту, виданої на придбання нерухомості, бо інші платежі позичальник міг здійснити самостійно за власні кошти, а не з суми 24850,98 дол. США. Тому 1,5 % = 330,75 дол. США, а не 372,75 дол. США, було сплачено позичальником за рахунок кредитних коштів, але представник позивача помилково двічі порахував одну й ту ж саму винагороду, поплутавши частини складно підпорядкованого речення, бо одна частина першого речення пункту 7.1 кредитного договору вказує на цілі й розмір сум кредитування, а друга на процентні ставки/послуги по сплаті за наданий кредит. Загальна сума винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми зарезервованих ресурсів визначена позивачем так само помилково, бо в Додатку № 2 до кредитного договору «Графік погашення кредиту» у другому стовпчику є вірний та узгоджений сторонами підрахунок. Щодо правової позиції Верховного Суду України від 16.11.2016 р. по справі № 6- 1746цс16 представник відповідача зазначає, що винагорода не є комісією за обслуговування кредиту, а тому відповідає нормам чинного ЦК України, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також Положенню НБУ про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банками, затвердженого Постановою НБУ № 279 від 06.07.2000 р. (чинному на час укладання кредитного договору).

Отже, сплата позичальником у день видачі кредиту винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту та щомісячні сплати позичальником до 2015 року винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів свідчать про те, що цими діями ОСОБА_1 повністю підтвердила та прийняла пропозицію банку щодо сплати всіх цих оскаржуваних платежів, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Щодо страхових платежів, то позивач бездоказово стверджує про збільшення суми кредиту на суму страхових платежів 2352,60 дол. США. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачена лише можливість позичальникові скористатися кредитними коштами в період з 09.06.2008 р. по 09.06.2028 р. з метою сплати чергових щорічних страхових платежів за договорами страхування предмету іпотеки та особистого страхування у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору. Вищевказаними пунктами кредитного договору чітко передбачена свобода вибору позичальникові: або самостійно сплатити страхові платежі за власні кошти, що й робила ОСОБА_1, або за рахунок кредитних коштів. Крім цього, банк нараховує відсотки лише при сплаті страхових платежів за рахунок кредитної лінії в момент їхньої сплати.

Щодо ненадання банком повної та необхідної інформації до укладання договору, представник відповідача зазначив, що навіть, у випадку ненадання банком інформації споживачу передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк може нести відповідальність передбачену виключно ст.ст. 15, 25 Закону України «Про захист прав споживачів», тому позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Більш цього, ст. 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушених прав, який обраний позивачем та зазначений у другій уточненій позовній заяві.

В судове засідання зявилась позивач ОСОБА_1, яка уточнений позов підтримала, просила задовольнити, зазначила, що вона просить визнати несправедливими умови п. 8.1 договору, що міститься на аркушах 168-170 матеріалів справи. Разом з тим, позивач зазначила, що вона не знає який з договорів вона виконувала, той який має 8 розділів, чи той, який має 9 розділів.

В судове засідання зявився представник позивача ОСОБА_2, який підтримав уточнений позов у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в уточненому позові. Також представник позивача зазначив, що є два варіанти договору № ZPC0GL, один з яких складається з 8 розділів, інший з 9 розділів.

В судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_3, який проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що містяться у запереченнях на позов та доповненнях до них.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

09 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в особі директора Центрального відділення Запорізького регіонального правління Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_4 в якості кредитора та ОСОБА_1 в якості позичальника було укладено кредитний договір № ZPC0GL.

Іпотечним договором житлового будинку від 09.06.2008 р. забезпечено іпотекою виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором від 09.06.2008 р. № ZPC0GL.

ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав а обовязків ЗАТ КБ «Приватбанк», в звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Згідно з п. 7.1 договору № ZPC0GL від 09.06.2008 р., в редакції договору, що складається з 8 розділів банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 09.06.2008 р. по 09.06.2028 р. включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 24850,98 дол. США на наступні цілі: у розмірі 22050,00 дол. США на придбання нерухомості, у розмірі 330,75 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 62,50 дол. США страхування майна, 55,13 дол. США особисте страхування, а також у розмірі 2352,60 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,32 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 даного договору (а.с. 5-8).

Крім того, в матеріалах справи міститься копія договору № ZPC0GL від 09.06.2008 р., в редакції договору, що складається з 9 розділів.

Оскільки питання дійсності певної редакції договору не є предметом оскарження у даній справі, а позивачем ставиться питання виключно про визнання несправедливим п. 7.1 договору № ZPC0GL, то суд розглядає справу виключно в межах предмету та підстав позову. При цьому суд враховує факт того, що зі слів позивача ОСОБА_1, вона оскаржує саме п. 8.1 договору № ZPC0GL тієї редакції, що складається з 9 розділів, хоча повідомила про це суд вже під час надання пояснень, тобто після початку судового розгляду. При цьому дана редакція договору була приєднана до матеріалів справи також вже після початку судового розгляду і на дану редакцію відсутні жодні посилання ані у первинному позові, ані в уточненому позові. Оскільки фактично в матеріалах справи наявні дві редакції договору № ZPC0GL, до позову, який первинно поданий до суду і на підставі якого відкрито провадження, приєднана у якості додатку копія договору, яка складається з 8 розділів, при цьому до початку судового розгляду представником позивача подано уточнений позов, який прийнято до провадження, що містить посилання саме оскаржуваний п. 7.1, то у звязку з цим суд розглядає позов в межах вимог, заявлених до початку судового розгляду, виходячи з того, що оскаржуваним є саме п. 7.1 кредитного договору № ZPC0GL, що складається з 8 розділів (а.с. 5-8). Оскільки інших заяв (позовних чи про зміну предмету чи підстав позову) позивач не подавав, то посилання позивача та його представника у судовому засіданні на оскарження саме п. 8.1 договору, що складається з 9 розділів, суд розцінює як свідоме зловживання своїми права, спрямоване на створення формальних підстав для скасування будь-якого судового рішення, яке буде прийняте у справі. Такий висновок суд робить і з огляду на те, що позивач у судовому засіданні зазначила, що вона взагалі не знає, який з двох договорів вона виконувала.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частинами 1, 2 ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з тим, ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам , особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України встановила правило презумпції правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (стаття 216 ЦК України).

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоровя споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобовязань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобовязань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обовязки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачем питання недійсності правочину у позові не ставиться, а ставиться лише питання справедливості п. 7.1 кредитного договору.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Підстав для відступлення від даної правової позиції наразі немає.

Приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного субєктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абзац 2 частини 2 статті 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути вагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Обєднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовязань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання умов договору несправедливими зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

Крім цього, необхідно зазначити, що під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення субєктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не спрямовані на захист права (законного інтересу) позивача, тому не може бути самостійним предметом розгляду у суді. Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання умов договору несправедливими є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не передбачений національним законодавством та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому це виключає можливість задоволення позовних вимог.

Суд констатує, що питання справедливості умов кредитного договору слід розглядати виключно у контексті вимог про визнання правочину, або окремих його умов, недійсними. Наразі таких вимог позивачем не заявлено. Крім того, прохальна частина позову містить вимоги про визнання несправедливими умов договору, однак пунктом 7.1 договору № ZPC0GL взагалі не передбачено сплати позичальником комісій.

Суд, сприяючи сторонам в реалізації їх процесуальних прав, розяснював представнику позивача на стадії вирішення питання щодо прийняття до провадження уточненого позову приписи ст. 16 ЦК України, що відображено у журналі судового засідання за 09.12.2016 р., натомість позивач та його представник наполягали на прийнятті до розгляду уточненого позову.

Резюмуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту жодним чином не забезпечить відновлення порушеного права позивача, не припинить оспорювання або порушення субєктивних цивільних прав та не усуне наслідків такого порушення.

Суд відхиляє доводи представника позивача щодо необхідності врахування правової позиції, сформульованої у справі № 6-1746цс16, виходячи з наступного.

За змістом даної правової позиції, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Оскаржуваним п. 7.1 договору не встановлено ані комісій, ані платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює саме на власну користь. Зазначене, з одного боку, свідчить про те, що дана правова позиція взагалі жодним чином не стосується платежів, які визначені п. 7.1 кредитного договору, а відтак і справи у цілому, а з другого боку вказує на необґрунтованість позовних вимог.

Матеріали справи містять копію Графіку погашення кредиту, який є додатком № 2 до договору № ZPC0GL. Даний графік підписаний сторонами договору. Крім того, в матеріалах справи наявний додаток № 1 до договору № ZPC0GL Загальна вартість кредиту, який підписаний сторонами і містить деталізовану інформацію про загальну вартість кредиту.

Суд також виходить з того, що позивач ОСОБА_1 не примушувалась до укладання договору, вона особистим підписом посвідчила добровільність його укладання, вільно обрала кредитодавця, а також виконував договір без застережень 6 років.

Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач ОСОБА_1, зазначаючи у позові про несправедливість п. 7.1 кредитного договору № ZPC0GL, не навела одночасно всіх трьох вищезазначених ознак та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Суд констатує, що позивач ОСОБА_1 попередньо була ознайомлена з усіма умовами кредитування, про що свідчить його підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту для придбання нерухомості від 02.05.2008 р. та погодилась з ними, оскільки підписала та виконувала спірний договір без застережень тривалий час.

Щодо тверджень позивача про не попередження про наявність валютних ризиків то суд зазначає, що підписуючи договір про надання кредиту ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами та наслідками, погоджувалась з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті доларах США. Оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд виходить з наступного. За змістом вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, а також розяснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №19 «Про судове рішення у цивільній справі», відмова у позові на підставах спливу позовної давності, є самостійною підставою для цього. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенню позову, то підстав для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмови у позові за спливом позовної давності немає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання несправедливими умов кредитного договору відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян