Номер провадження: 22-ц/785/1720/17
Головуючий у першій інстанції Реви
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

05 травня 2014 року позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року в розмірі 252 639,86 доларів США, що згідно курсу складає 20193350,41 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності відповідачам, загальною площею 138,5 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Звернення стягнення здійснити шляхом встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки май на під час проведення виконавчих дій.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 214 000 доларів США зі сплатою 11,2 відсотків річних (далі Кредитний договір).

28 вересня 2007 року в рахунок забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2В було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (далі спірна іпотечна квартира).

Внаслідок порушення виконання зобовязань станом на 19.03.2013 року у боржника утворилась заборгованість у розмірі 252 639,86 доларів США.

ПАТ «Дельта банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», а останній - правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу.

В судове засідання 04 вересня 2015 року представник позивача не зявився, надав заяву, якою просив справу слухати без його участі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2015 року позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» було задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

До суду апеляційної інстанції представник ПАТ «Дельта Банк» жодного разу не зявився, будучи шість разів належним чином повідомленим про час і місце судового засідання: 15.09.2016р., 20.10.2016р., 01.12.2016р., 28.02.2017р., 04.04.2017р. та 16.05.2017р. (т.2, а.с. 29, 38, 80, 93,94, 110,112, 117).

Разом з тим, представник ПАТ «Дельта Банк» надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу із доданими до них документами (т.2, а.с.40-70).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки 28 вересня 2007 року в рахунок забезпечення виконання умов Кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2В було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира, а внаслідок порушення виконання зобовязань станом на 19.03.2013 року у боржника утворилась заборгованість у розмірі 252 639,86 доларів США, то маються всі правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, із встановленням способу реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу.

При цьому суд виходив із того, що ПАТ «Дельта банк» є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», а останній - правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак, повністю з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до положень абзацу 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Таким чином, оцінка майна має суттєве значення для розгляду, оскільки відповідно до абзацу 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Крім того, відповідно до абзацу 8 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог, до того ж решта виручки повертається іпотекодавцю.

Відповідно до абзацу 7 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, в тому числі початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відсутність в матеріалах справи відомостей про реальну вартість предмету іпотеки прямо виключає можливість задоволення позову.

Таких правових висновків дотримується Верховний Суд України, за результатами розгляду цивільних справ: №6-61цс16; №6-1923цс15; №6-1582цс16; №6-2284цс16, №6-2457цс16.

Відповідно до положень абзацу 7 ч.7 ст.360-7 ЦПК України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 7 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до положень абзацу 2 ч.7 ст.360-7 ЦПК України, Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, відповідно до Правових позицій Верховного Суду України положеннями частини 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що в розумінні норми статті 39 зазначеного Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною б статті 38 цього Закону.

Однак, яку було вказано вище, у порушення зазначених вимог, позивач не надав суду доказів встановлення початкової ціни предмета іпотеки, що не було враховано судом першої інстанції, у звязку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню як незаконне.

Як було зазначено вище, колегія суддів неодноразово відкладала розгляду справи з метою надання сторонам права визначити реальну ціну предмета іпотеки, однак жодна із сторін цієї ціни не встановила та до суду з клопотанням про призначення у справі з цього приводу судової експертизи не зверталась.

На відповідний запит суду, представник ПАТ «Дельта Банк» 02.12.2016 року надав суду відповідь про те, що оцінка вартості предмета іпотечного майна субєктом оціночної діяльності не проводилась (т.2, а.с.85).

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано жодних пояснень щодо використовуваних формул і методик при проведенні розрахунку кредитної заборгованості, не було вказано які дані використовувались під час проведення розрахунку, яка сума основного зобов'язання була сплачена та в які строки, з якого часу почала накопичуватись заборгованість, чи достатньо повноважень у особи, що склала цей розрахунок на проведення таких дій тощо.

Із наданих позивачем документів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором не можливо встановити чи застосовано строки позовної давності при визначенні розміру заборгованості.

Так, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Однак, позивачем не було надано жодних первинних даних, які б відповідали зазначеним вимогам.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами письмової вимоги позивача про дострокове повернення кредитної заборгованості.

Так, пунктами 12.1 та 12.2 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку... та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на календарний 32 день з дати одержання позичальником вимоги про Дострокове повернення кредиту від Банку...

Зазначене у пункті 12.1. Договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу позичальника...

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 не отримувала зазначений лист за місцем своєї реєстрації, а тому їй не було відомо про необхідність погашення простроченої заборгованості по кредиту та процентам, а у разі непогашення - про дострокове повернення кредиту та процентів у повному обсязі.

З цих підстав, вона не може нести відповідальність за невиконання дій, про необхідність вчинення яких, їй не було повідомлено у належний спосіб.

Крім викладеного, колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що всупереч ст.ст. 74 та 76 ЦПК України суд не вжив заходів для належного повідомлення сторін про дату та час слухання вказаної справи.

Так, заявник апеляційної скарги не отримувала жодної судової кореспонденції про час і місце судового засідання, у тому про судове засідання 04 вересня 2015 року, в якому було ухвалене оскаржуване судове рішення.

Таким чином, неналежне повідомлення про дату судового розгляду, порушило право позивача та апелянта ОСОБА_2 на участь у судовому розгляді справи, порушило принципи змагальності та рівності сторін у поданні доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Що стосується доводів апелянта про те, що ПАТ «Дельта Банк» не надав суду доказів переходу прав та обовязків за Кредитним та Іпотечним договорами від ПАТ «УрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», то вони є безпідставними, оскільки спростовуються Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та на підставі якого до останнього перейшло право вимоги, яке виникло з Договору про надання споживчого кредиту № 0 та Договору іпотеки від 28 вересня 2007 року у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, а також Актом приймання-передачі прав вимоги за Кредитним договором від 19 грудня 2011 року (т.2, а.с. 44-70).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України та враховуючи, що апеляційна скарга фактично задоволена, а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4019 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4019 грн.

Рішенняапеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_1