АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1140/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/251/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І. , Коваль О.І.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду від 16 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

28.05.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з 2000-2001 року ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 і у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька - ОСОБА_5.

За вказівкою ОСОБА_1 в свідоцтві про народження в графі "Батько" прізвище батька дитини зазначено ОСОБА_3, а ім'я по батькові зі слів матері зазначено відповідача.

Після народження дитини ОСОБА_1 деякий час відвідував доньку та надавав матеріальну допомогу.

З 2012 року сторони не спілкуються і ОСОБА_1 не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 16.01.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 батьком неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.05.2015 року та до досягнення дитиною повноліття.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказав, що після розгляду справи по суті позивач збільшила позовні вимоги чим порушила ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Зазначив, що суд невірно визначився з датою з якої слід стягнути аліменти, оскільки стягнення аліментів з особи, яка не записана батьком можливе лише після визнання батьківства, а з такою вимогою позивач звернулася 06.11.2016 року.

Вказав, що висновок експерта не є належним доказом по справі оскільки експертиза проведена комунальною установою, що суперечить вимогам ст.7 Закону України "Про судову експертизу" і суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотань, в тому числі про призначення судово-урологічної експертизи.

В судовому засіданні 26.05.2017 року представники сторін підтвердили факт смерті ОСОБА_1

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції скасувати і закрити провадження у справі. Долучив до матеріалів справи належно завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_1.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив закрити апеляційне провадження.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_1 помер, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргу слід відхилити, а рішення суду від 16.01.2017 року залишити без змін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що підтверджено доказами факт батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_5, а тому підлягають до задоволення і вимоги про стягнення аліментів.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ЇЇ батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Відповідно до довідки про склад сім`ї, до складу сім`ї ОСОБА_3 входять: мати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З висновку експерта № 7 від 29.12.2015 року, наданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено, що ОСОБА_1 може бути біологічним батьком неповнолітньої ОСОБА_5, імовірність підтвердження батьківства 99,99%.

Ухвалою апеляційного суду від 31.03.2017 року за клопотанням ОСОБА_1 було призначено повторну судову-генетичну експертизу.

12.05.2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 повідомив суд, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

15.05.2017 року від Київського обласного бюро судово-медичної експертизи ухвала суду і додані до неї матеріали повернуті без виконання.

На запит апеляційного суду Кременецький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області повідомив, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року - актовий запис про смерть №10 від 01.05.2017 року, складений Білокриницькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою собою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Згідно ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції невірно визначився з датою початку стягнення аліментів, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_5, оскільки такі спростовуються висновком експерта № 7, наданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи.

Проведення повторної генетичної експертизи є неможливим у зв'язку з смертю апелянта, який заявляв клопотання про її проведення.

Враховуючи вказане, висновок експерта №7 від 29.12.2015 року, Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи за результатами молекулярно-генетичного дослідження, суд першої інстанції дійшов вірного і обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів зауважує, що розмір встановлених судом аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оскаржувався.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно ч.1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 310 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 310, 315, 317 ЦПК України,колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кременецького районного суду від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді