Справа № 303/179/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватні нотаріуси Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію прав, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

14.01.2016 ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в інтересах яких діяв адвокат ОСОБА_7, предявили до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 позов про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 22.05.2015 та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав. У подальшому уточнювали позов та збільшували його вимоги, змінений позов мотивували наступним.

11.12.2006 ОСОБА_2 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час закритим акціонерним товариством) кредитний договір № MKH0GK00001718 і на забезпечення виконання своїх зобовязань за ним передав у іпотеку банку житловий будинок № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві, який є спільною сумісною власністю подружжя. В договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку. Між тим, співвласнику будинку ОСОБА_1 про це стало відомо лише у 2015 році після отримання від ОСОБА_3 повідомлення про застосування такого застереження, тож відповідний строк позовної давності нею не пропущений. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, потребує нотаріального посвідчення, на його укладання повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно, те саме стосується й випадку, коли такий договір має форму застереження в іпотечному договорі. ОСОБА_1 такої згоди не давала.

Після направлення заперечення на позовну заяву стало відомо й те, що 10.02.2015 банк уклав із ОСОБА_3 договір поруки, за яким останній поручився за виконання позичальником за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718 зобовязань у розмірі 459270,00 грн. ОСОБА_3 сплатив банку ці кошти, тому банк уклав із ним 21.05.2015 договір про відступлення права вимоги на суму 459270,00 грн, а потім уклав 22.05.2015 і посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1924 договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 11.12.2006.

Реалізуючи набуті права, ОСОБА_3 звернув предмет іпотеки у свою власність, 11.08.2015 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 прийняв рішення про державну реєстрацію прав за індексним № 23581078, згідно із яким право власності на домоволодіння № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві було зареєстровано за ОСОБА_3 Всупереч вимогам закону боржника ОСОБА_2 не було повідомлено про відступлення прав за договорами, про обсяг прав, які перейшли до нового кредитора, тощо.

Договори про відступлення прав за кредитним (від 21.05.2015) і за іпотечним (від 22.05.2015) договорами є недійсними, оскільки не відповідають вимогам закону. Так, відступлення права вимоги та виконання поручителем обовязку боржника є різними підставами для заміни сторони у зобовязанні (ст. 512 п.п. 1, 2 ЦК України) і всупереч вимогам ст. 556 ЦК України до поручителя ОСОБА_3 за відповідними договорами перейшло право вимоги ще до повного виконання забезпеченого порукою кредитного зобовязання (часткове виконання поручителем зобовязань за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором).

Не були дотримані й вимоги ст. 24 Закону України «Про іпотеку», які передбачають можливість відступлення прав за іпотечним договором одночасно з відступленням прав за основним зобовязанням, забезпеченим іпотекою. Тим часом, заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» продовжує рахуватися в розмірі 139944,93 дол. США (3331790,23 грн), у договорі не зазначено про відступлення основної вимоги, тоді як після оплати ОСОБА_3 коштів банк не повинен був би мати права вимоги, відповідно, не міг це право відступати.

З урахуванням положень ст.ст. 1054, 1077, 1078 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», кредитодавцем може бути лише фінансова установа, тому ОСОБА_3 не може бути стороною кредитного договору, як не може бути й стороною фактично укладеного договору факторингу, під визначення якого насправді підпадає договір про відступлення права вимоги за кредитним договором.

Договори про відступлення прав вимоги порушують і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє банку уступку, продаж, передачу боргу, забезпеченого іпотекою, про яку йдеться, на користь іншої особи. Позивачі не мають іншого житла.

Оскільки вищезгадані договори є недійсними як такі, що не відповідають вимогам закону, то незаконним є і рішення приватного нотаріуса ОСОБА_4 від 11.08.2015 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 До того ж, Закони України «Про нотаріат» (ст. 55), «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 3) вимагають вчинення нотаріальної дії та державної реєстрації прав за місцезнаходженням нерухомого майна та у межах територіальної юрисдикції нотаріуса і державного реєстратора, тоді як дії нотаріуса і реєстратора ОСОБА_4 цим вимогам закону суперечать, він не мав права їх вчиняти. Ці дії із примусового відчуження нерухомого майна порушують і встановлений законом мораторій, а також не враховують відсутності згоди ОСОБА_1 на застосування такого позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, тому стягнення могло застосовуватися лише за рішенням суду.

Неправомірними є й дії ОСОБА_3, який вимогу про порушення зобовязання датував 19.03.2015, тобто, ще до укладання відповідних договорів та набуття права вимоги, не зазначив розміру боргу, належного до сплати ОСОБА_2, вимогу підписано фактично іншою особою. Крім того, всі дії, повязані з відступленням прав вимоги на користь ОСОБА_3, відбувалися вже після прийняття 15.08.2011 Мукачівським міськрайонним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, отже, про обрання саме судового порядку звернення стягнення, тому позасудовий порядок вже не міг застосовуватися, а ОСОБА_3 діяв уже після того, як порука припинилася, тому до нього не могло перейти право регресної вимоги до боржника. Тож ОСОБА_2 вправі був не виконувати вимог ОСОБА_3

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо правочинів, позивачі остаточно просили:

визнати недійсними:

договір іпотеки від 11.12.2006, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3705;

укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 договір від 21.05.2015 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718 і договір від 22.05.2015 про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 11.12.2006, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1924;

визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 11.08.2015 про державну реєстрацію прав, індексний № 23581078, згідно із яким право власності на домоволодіння № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві було зареєстровано за ОСОБА_3, та виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності від 11.08.2015 № 1076344.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.05.2016 змінений позов задоволено частково:

визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 22.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5;

визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 11.08.2015 про державну реєстрацію права власності на будинковолодіння № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві за ОСОБА_3, та виключено з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності від 11.08.2015 № 1076344.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14.06.2016 виправлено описку в рішенні цього ж суду від 25.05.2016, викладено перший абзац резолютивної частини рішення таким чином: «Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним 22 травня 2015 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 за № 1924».

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.06.2016 визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № MKH0GK00001718 від 11 грудня 2006 року, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 21 травня 2015 року.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.05.2016 в частині визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги та реєстрації права власності на майно як незаконне та необґрунтоване. Зазначає, зокрема, що: 10.02.2015 із ОСОБА_3 був укладений договір поруки, яким забезпечувалося виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором у сумі 459270,00 грн, і, оскільки це зобовязання було виконано не боржником, а ОСОБА_3, йому правомірно за відповідними договорами були відступлені права вимоги за кредитним та іпотечним договорами; факт переходу предмета іпотеки до ОСОБА_3 встановлений рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22.04.2016 і тому не потребує доказування; згода ОСОБА_1 на відступлення права вимоги за іпотечним договором не вимагається, а на передачу майна в іпотеку вона дала письмову згоду при укладанні кредитного договору; із ОСОБА_3 відповідні договори були укладені внаслідок виконання ним у відповідній частині своїх зобовязань перед банком як поручителя за кредитним договором, оплатного відступлення прав вимоги або факторингу не відбувалося, законом не передбачено, що права до поручителя переходять лише у разі виконання ним зобовязань перед кредитором у повному обсязі; відступлення права вимоги не підпадає під дію встановленого законом мораторію на стягнення майна, оскільки це не є зверненням стягнення, відчуження здійснене на користь добросовісного поручителя, мало місце не відступлення боргу, а відступлення регресного права вимоги поручителю, який виконав своє зобовязання, мораторій поширюється на відчуження нерухомого майна, а не на боргові зобовязання; міркування суду про нікчемність п. 27 іпотечного договору необґрунтовані.

Сторона просить рішення суду від 25.05.2016 скасувати, у позові відмовити повністю. Заперечень щодо ухвали суду першої інстанції від 14.06.2016 про виправлення описки в рішенні суду апеляційна скарга не містить, додаткове рішення суду від 14.06.2016 не оскаржувалося.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_8, яка апеляцію підтримала, позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_7, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 2-51/11, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, не робить висновків щодо судового рішення, яке не оскаржене, та бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 530, 629 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають із правочинів, повинні виконуватися належним чином, зокрема, у встановлений строк (термін); особа при здійсненні своїх прав і виконанні цивільних обовязків повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), виконання обовязку боржника поручителем; правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 512 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 513 ч. 1, ст. 514 ЦК України).

Встановлено, що 11.12.2006 ОСОБА_2 уклав із Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», кредитний договір № MKH0GK00001718, за яким була відкрита непоновлювана кредитна лінія не загальну суму 48227,00 дол. США, що з неї 40000,00 дол. США передбачалися на купівлю будинку, а 8227,00 дол. США на оплату страхових платежів, на строк по 10.12.2026 зі сплатою за користування коштами 1% на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості та передбачених договором платежів і комісій (а.с. 143-145 т. 1).

На забезпечення виконання своїх зобовязань як позичальника за кредитним договором ОСОБА_2 (іпотекодавець) 11.12.2006 уклав із банком (іпотекодержателем) договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3705 (а.с. 141-142 т. 1). Предметом іпотеки є будинок № 6 загальною площею 86,60 кв. м, житловою 56,60 кв. м по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області, який на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3690, належить ОСОБА_2 (а.с. 146-149 т. 1). Пунктом 27 договору іпотеки сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця. Договір іпотеки був укладений за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 дружини іпотекодавця ОСОБА_2 (а.с. 145, 150 т. 1).

За змістом п.п. 1.3., 2.1.1., 2.2.7., 2.3.3. кредитного договору, п.п. 1., 4., 16.7., 22. договору іпотеки, інших положень цих договорів, забезпечення виконання зобовязань позичальником передачею майна в іпотеку є обовязковою умовою надання кредиту, без чого можливість надання кредиту виключалася через недотримання вимог щодо його забезпеченості. При цьому, іпотекою забезпечувалося зобовязання в повному обсязі, за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачалося задоволення відповідних вимог кредитора. Умови договорів щодо обовязку банку при наданні кредиту додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених НБУ вимог щодо концентрації ризиків, щодо забезпечення кредитного зобовязання позичальника іпотекою, щодо обовязку позичальника виконати зобовязання зі сплати заборгованого, у випадку порушення якого позичальником кредитор управі вимагати борг, відшкодування збитків, сплати неустойки, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідають правилам, що випливають із наведених вище норм закону та положень, зокрема, ст.ст. 572, 589, 611, 614, 623-625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також похідних від правил кредитування, встановлених цією статтею Закону, нормативних актів Національного банку України.

Заявою від 06.05.2009 ЗАТ КБ «ПриватБанк» предявило до ОСОБА_2 позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до якого просило в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718, що станом на 06.05.2009 склав 40132,87 дол. США (борг за кредитом 38619,89 дол. США, борг за процентами 1211,75 дол. США, борг за комісією 240,00 дол. США, пеня 61,23 дол. США), звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області шляхом його продажу банком будь-якому покупцю із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, із виселенням усіх зареєстрованих у будинку осіб (а.с. 3-4 справи № 2-51/11).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.08.2011 позов задоволено частково, в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718 на суму 40132,87 дол. США, що є еквівалентом 309023,10 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки житловий будинок № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області шляхом його продажу за початковою ціною 483344,00 грн банком будь-якому покупцю із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, у задоволення решти позовних вимог відмовлено (а.с. 136 т. 1, а.с. 244-245 справи № 2-51/11).

Отже, предявивши позов у справі № 2-51/11, кредитор визнав строк виконання зобовязання у повному обсязі таким, що настав (змінив строк виконання зобовязання) (п. 2.3.3. ч. 2 пп. а) кредитного договору), за обставинами справи № 2-51/11 у взаємозвязку з правом кредитора предявити вимогу про дострокове повне виконання зобовязання шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобовязання у даному конкретному випадку можна вважати день надходження позовної заяви до суду (19.05.2009). За визнанням сторін в апеляційному суді, після предявлення позову в справі № 2-51/11 позичальник ОСОБА_2 коштів на погашення боргу не сплачував, рішення суду в цій справі не оскаржувалося, банком рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не виконувалося, у справі немає доказів про такі обставини, а факт відсутності відповідних сплат підтверджується й розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 20.05.2015, наданим апеляційному суду, та іншими матеріалами справи. На час ухвалення судом рішення у справі № 2-51/11 Законом України «Про виконавче провадження» строк предявлення виконавчого листа, виданого судом, до примусового виконання був установлений в один рік з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили (ст. 22 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 1).

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в справі № 6-249цс15 (постанова від 02.12.2015), договором можуть бути передбачені умови, за яких строк виконання зобовязання може бути змінено, зокрема, кредитор може зажадати дострокового повернення всього заборгованого, при цьому, за відповідних обставин враховуються правила щодо строків, у які може бути здійснено захист прав кредитора. Після зміни строку виконання зобовязання боржник повинен виконати його з урахуванням цієї обставини, тому всі наступні платежі, передбачені договором (графіком сплати щомісячних платежів), не мають правового значення.

У справі немає доказів зміни валюти зобовязання за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718, заборгованість позичальника ОСОБА_2 продовжувала обліковуватися та розраховуватися в доларах США. За обставинами справи, зобовязання позичальника сплатити заборговане кредитору не припинилося (ст. 598 ч. 1, ст. 599 ЦК України).

10.02.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало із ОСОБА_3 (поручителем) договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718 (п. 1) (а.с. 80-82, 106-108 т. 1). За умовами договору поруки:

поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у розмірі 459270,00 грн (п. 2);

до поручителя, який виконав зобовязання позичальника відповідно до п. 2 договору, «переходять усі права кредитора за вказаною у п. 2 цього договору сумою грошових коштів договору застави (іпотеки) від 11.12.2006 р., укладеного з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника перед кредитором за кредитним договором» (п. 9);

особливими умовами договору (п. 18) передбачено серед іншого, що предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором «за виконання зобовязань 462000 грн за кредитним договором від 17.12.2007 № MKZ0GA00000049, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 48227 доларів США…», позичальник повинен виконати зобовязання, серед іншого, зі … «сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1% відсоток за місяць у період сплати з 01 по 05 число кожного місяця…»; «погашення за кредитним договором здійснюється у строки згідно графіку погашення кредиту…».

Тобто, договір поруки був укладений без урахування факту зміни строку виконання зобовязання та обставин, із цим повязаних, і без вказівки на такі. Договір був укладений через шість років після настання строку виконання зобовязання. Крім того, предметом договору зазначені два різні кредитні договори та два різних розміри зобовязання, щодо якого встановлюється порука, тож ідеться про два різні зобовязання і предмет договору не є належно та безспірно визначеним. Наведене суперечить правилам, встановленим ст. 202 ч. 1, ст. 203 ч.ч. 1, 3, 5, ст. 509 ч. 1, ст. 553 ч.ч. 1, 2, ст. ст. 626 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1 ЦК України, унеможливлює однозначне зясування конкретного волевиявлення сторін, його вільності й усвідомленості, визначення предмету договору, предмету поруки (яке саме зобовязання та в якому обсязі забезпечується). ОСОБА_3 поручився за виконання зобовязання в гривнях, тоді як зобовязання було виражене та підлягало виконанню в іноземній валюті.

14.05.2015 ОСОБА_3 сплатив ПАТ КБ «ПриватБанк» 8601,00 дол. США, що були придбані в банку за 197823,00 грн із застосуванням обмінного валютного курсу (крос-курсу) 23,00 грн/1 дол. США, а 20.05.2015 сплатив ще 11620,00 дол. США, що були придбані за 261450,00 грн із застосуванням обмінного валютного курсу (крос-курсу) 22,50 грн/1 дол. США (а.с. 83 т. 1).

Під час апеляційного розгляду справи наданими банком документами та поясненнями представника цього відповідача встановлено, що сплачені поручителем ОСОБА_3 кошти були зараховані:

14.05.2015 на погашення: простроченого боргу по тілу кредиту 110,99 дол. США, комісії 239,57 дол. США, відсотків 1883,46 дол. США, пені 6366,98 дол. США, разом 8601,00 дол. США, що є еквівалентом 176929,34 грн (курс 20,570787 грн/1 дол. США);

20.05.2015 на погашення: простроченого боргу по тілу кредиту 5846,23 дол. США, відсотків 0,37 дол. США, пені 5773,40 дол. США, разом 11620,00 дол. США, що є еквівалентом 246954,98 грн (курс 21,252580 грн/1 дол. США).

Після зарахування коштів, сплачених ОСОБА_3, непогашений борг позичальника перед банком станом на 20.05.2015 залишився в розмірі 123061,18 дол. США (за валютним курсом 21,252580 грн/1 дол. США еквівалент 2615367,57 грн), з яких заборгованість: за кредитом 33543,81 дол. США, за відсотками 31678,13 дол. США, за комісією 5680,00 дол. США, пеня 52159,24 дол. США.

21.05.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» (Первісний кредитор) уклало із ОСОБА_3 (Новим кредитором) договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого: Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає право вимоги в розмірі вимоги згідно договору поруки, укладеного 10.02.2015 між цими ж сторонами (п. 1.1.); до Нового кредитора переходять всі права Первісного кредитора, передбачені основним зобовязанням, у межах вказаної в договорі поруки суми грошових коштів, належно сплаченої на момент оформлення договору, а саме, 459270,00 грн (п.п. 1.2., 2.1., 2.2.); за Первісним кредитором залишається право вимоги щодо сум заборгованості за основним зобовязанням, що не уступаються відповідно до договору (п. 2.3.2.) (а.с. 109-111 т. 1).

22.05.2015 приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1924 посвідчила договір про відступлення прав вимоги, що його ПАТ КБ «ПриватБанк» (Цедент) уклало із ОСОБА_3 (Цесіонарієм) (а.с. 112-113 т. 1), за змістом якого:

відповідно до умов договору поруки, укладеного 10.02.2015 між Цедентом і Цесіонарієм, у звязку з виконанням Цесіонарієм всіх істотних умов договору поруки та у звязку з укладанням 21.05.2015 цими ж сторонами договору відступлення прав вимоги, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договором іпотеки від 11.12.2006, посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3705, внаслідок укладання цього договору до Цесіонарія переходять всі права Первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п.п. 1.1., 1.1.1.);

відступлення прав вимоги за іпотечним договором здійснюється на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав вимоги, включаючи, зокрема, право звернення стягнення на предмет іпотеки, право застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; за цим договором до Цесіонарія переходять усі без винятку права та обовязки Первісного іпотекодержателя Цедента, передбачені чинним законодавством та іпотечним договором (п.п. 1.2., 2.3.).

В апеляційному суді представник банку підтвердив, що відповідно до договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором до ОСОБА_3 перейшли всі без винятку права банку як попереднього іпотекодержателя, права щодо предмета іпотеки включно із правом звернення стягнення на предмет іпотеки на розсуд нового іпотекодержателя. Представник підтвердив також, що з відступленням прав за іпотечним договором решта зобовязань позичальника ОСОБА_2 (непогашений борг) більше не забезпечуються іпотекою житлового будинку № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві, відповідних прав щодо якого набув ОСОБА_3, рівно як не забезпечується цією іпотекою й кредит, що був виданий ОСОБА_2

ОСОБА_3 реалізував набуті у вищенаведений спосіб права, виходячи з п.п. 22-27 та інших умов договору іпотеки від 11.12.2006, ст.ст. 572, 590 ЦК України, ст.ст. 7, 33, 35, 36, 37 Закону 898-IV, здійснив 25.05.2015 повідомлення іпотекодавця ОСОБА_2 про застосування іпотечного застереження, що було отримане адресатом 08.06.2015, а у звязку з його невиконанням склав заяву-рішення про прийняття у власність предмета іпотеки житлового будинку № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області за вартістю 360000,00 грн, яка 11.08.2015 була посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2070 (а.с. 175, 176, 180 т. 1). На підставі наданих ОСОБА_3 документів щодо своїх прав стосовно предмета іпотеки та заяви про реєстрацію права, приватний нотаріус ОСОБА_4 11.08.2015 зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області із належними до нього господарськими будівлями і спорудами (ст. 182 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 316, 319, 328 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 3, 5, 7, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (а.с. 14-17, 178-179 т. 1).

Ставлячи питання про визнання договорів про відступлення прав за кредитним і за іпотечним договорами недійсними, позивачі виходили з невідповідності їх вимогам закону, з порушення ними прав позичальника, іпотекодавця, а відтак, й із неправомірності реєстрації за новим власником права власності, набутого в результаті незаконних правочинів. Правомірність правочину презюмується, проте, якщо в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не були дотримані вимоги, встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, якщо зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, правочин за вимогою особи, цивільні права або законні цивільні інтереси якої порушені, може бути визнаний судом недійсним (ст. 15, ст. 16 ч. 1 п. 2, ст.ст. 203, 204, ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Забезпечення порукою виконання зобовязання частково не суперечить закону як таке (ст. 546, ст. 548 ч. 1, ст. 553 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Поряд із цим, у контексті заміни кредитора в зобовязанні слід враховувати конкретні характер і обставини відповідних правовідносин.

Так, законом передбачено, що до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобовязання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обовязок боржника (ст. 556 ч.ч. 1, 2 ЦК України), виконання обовязку боржника поручителем є самостійною підставою для заміни кредитора в зобовязанні (ст. 512 ч. 1 п. 3 ЦК України). За змістом цих положень закону у взаємозвязку, наслідки, передбачені у ст. 556 ч.ч. 1, 2 ЦК України, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобовязання, тоді як часткове виконання поручителем зобовязань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15, для відступу від якої апеляційний суд підстав не вбачає (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Законом № 898-IV установлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням; якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням (ст. 24 ч. 1).

Беручи до уваги вищевказані вимоги закону та умови договору щодо повної забезпеченості кредиту (зокрема, іпотекою), і, відповідно, неможливості кредитування за відсутності забезпечення кредиту, враховуючи правила заміни кредитора в зобовязанні, слід констатувати, що відступлення прав за договором іпотеки могло із дотриманням вимог закону мати місце за умови відступлення (переходу) прав за основним кредитним зобовязанням у повному обсязі. За умови, що ОСОБА_3 як поручитель сплатив незначну частину боргу ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», а основна частина боргу залишилася за позичальником, відступлення прав за договором іпотеки у повному обсязі не ґрунтується на законі та порушує права позичальника. Поза тим, що із таким відступленням прав перестало існувати забезпечення в основній частині боргових зобовязань перед банком і як кредитор, так і позичальник-іпотекодавець були позбавлені можливості за рахунок предмета іпотеки погашати відповідний борг, з огляду на обраний банком і ОСОБА_3 спосіб встановлення поруки на позичальника без передбачених законом і/або договором підстав була покладена й курсова різниця, що виникла під час розрахунків між банком, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 при зарахуванні відповідних коштів та визначенні заборгованості.

Відступлення права вимоги за договором від 21.05.2015 було здійснене без урахування умов кредитного договору щодо валюти зобовязання, без визначення конкретних елементів боргу, в т.ч., у валюті зобовязання, вимоги за яким відступаються, відповідно, не були визначені й елементи боргу, вимоги за яким не були відступлені. Тобто, відступлення права вимоги за кредитним договором відбулося по суті на інших умовах, аніж ті, що були погоджені банком і позичальником, що суперечить вимогам закону щодо недопустимості односторонньої зміни умов зобовязання та переходу до нового кредитора прав первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст.ст. 514, 525 ЦК України). Відступлення прав за договором у такий спосіб порушило й принципи юридичної визначеності та рівності сторін, позаяк уможливило фактично на розсуд кредитора визначити елементи заборгованості позичальника. Окрім цього, зважаючи на встановлені законом правила заміни кредитора у звязку з виконанням поручителем зобовязання, забезпеченого порукою, ця обставина є самостійною підставою для заміни кредитора в зобовязанні, яка відповідно до змісту таких правовідносин не передбачає і не потребує додаткового укладання договору про відступлення права вимоги (що його відповідний новий кредитор уже набув до моменту укладання такого договору), тому укладений у цьому контексті договір не узгоджується із законом.

Насамкінець, за приписами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг на користь (у власність) іншої особи, якщо такий борг забезпечений іпотекою, що відповідає умовам, визначеним підпунктом 1 пункту 1 Закону (п. 1 пп. 3 Закону). Тож якщо йдеться про забезпечення зобовязань позичальника іпотекою за обставин, встановлених у справі, відступлення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором від 11.12.2006 № MKH0GK00001718 суперечить зазначеним вимогам закону.

Відтак, договір від 21.05.2015 про відступлення права вимоги укладено із порушенням вимог закону, умов кредитного договору, цим договором порушені законні цивільні права та інтереси позичальника і договір обґрунтовано визнано недійсним додатковим рішенням суду першої інстанції від 14.06.2016, яке, до того ж, не було оскаржене.

Іпотека (застава нерухомого майна) є одним із видів забезпечення виконання зобовязання, повязана із відповідним зобовязанням; іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст.ст. 546-548, 572, 573, ст. 575 ч.ч. 1, 3, ст. 590, ст. 593 ч. 1 п. 1 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 17, 33 та інші норми Закону № 898-IV). Тобто, за загальним правилом застава (іпотека) повязується із реальною наявністю забезпеченого нею зобовязання, на виконання якого може бути звернено стягнення на предмет іпотеки, і лише у цьому розумінні має правове та практичне (економічне) значення.

Попри встановлену невідповідність вимогам закону та договору відступлення прав вимоги за договором від 22.05.2015 щодо іпотеки, таке повязувалося й із договором від 21.05.2015 про відступлення права вимоги за кредитним договором. Із визнанням недійсним договору від 21.05.2015 перестала існувати ця визначена первісним і новим кредитором правова підстава для відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

За наведених вище обставин, рішення суду першої інстанції про визнання недійсними договорів від 21.05.2015 і від 22.05.2015 про відступлення відповідних прав вимоги є правильним по суті, справедливим і узгоджується з вимогами закону, оскільки договори були укладені без урахування суті правовідносин, що виникли з кредитного та іпотечного договорів, із порушенням положень законодавства, договорами порушені законні цивільні права та інтереси позичальника-іпотекодавця.

Суд мав підстави для визнання незаконними та скасування похідних від указаних договорів рішень і дій, повязаних із реєстрацією права власності ОСОБА_3 на житловий будинок № 6 по вул. Сорочій в м. Мукачеві Закарпатської області, позаяк захисту підлягає право власності лише в тому разі, коли воно набуте правомірно, тоді як у випадку, що розглядається, набуття ОСОБА_3 цього права таким визнати не можна (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, Глава 29 ЦК України). У цій частині апеляційна скарга банку доводів по суті не містить, а посилання на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22.04.2016 (а.с. 11-13 т. 2) у контексті ст. 61 ч. 3 ЦПК України як на доказ правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки необґрунтоване. Цим рішенням апеляційний суд із процесуальних підстав змінив рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14.12.2015 і відмовив у позові ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним внаслідок порушення вимог закону щодо субєктного складу сторін у справі, суд не вирішував спір по суті, що відображено в рішенні. Набуття відповідних прав ОСОБА_3 як таке констатоване суто як обставина, що має значення для ухвалення відповідного судового рішення апеляційним судом з урахуванням вимог цивільного процесуального закону щодо субєктного складу учасників процесу. З огляду на підстави для ухвалення апеляційним судом саме такого рішення, ним не встановлювалися обставини щодо правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно і це судове рішення не може слугувати підставою для підтвердження чи оформлення права власності, відповідні обставини не можуть виключатися як предмет доказування в справі з відповідним предметом, участь у якій беруть особи в належному процесуальному статусі (ст. 14 ч. 3, ст. 61 ч. 3, ст. 179 ч. 1, ст. 223 ч. 2 ЦПК України).

Міркування суду першої інстанції в рішенні про нікчемність пункту 27 договору іпотеки від 11.12.2006 необґрунтовані, оскільки наявність у договорі відповідного застереження відповідає правилам, установленим ст. 36 Закону № 898-IV. Утім, враховуючи, що суд відмовив у задоволенні вимоги позову про визнання договору іпотеки недійсним і не вказував у резолютивній частині рішення на нікчемнівсь указаного пункту договору (не приймав рішення про встановлення нікчемності договору в певній частині), такі міркування не впливають на правильність по суті рішення суду в частині задоволення інших вимог, тому не мають правового значення і не тягнуть порушення прав іпотекодержателя.

Виходячи з викладеного та з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України, доводи апеляції не спростовують правильності по суті та справедливості рішення суду першої інстанції, інших, аніж ті, про які йшлося вище, доводів по суті спору апеляція банку не містить, ухвалене 25.05.2016 місцевим судом рішення в справі, з урахуванням ухвали суду від 14.06.2016 про виправлення описки в рішенні суду, не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦК України апеляцію на це рішення суду слід відхилити, рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді