АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/4030/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Астахова О.О.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3236/2017 Доповідач - Рубан С.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1100,00 євро, що еквівалентно 30177,40 грн., 736,73 грн. - індекс інфляції, 560,12 грн. - 3% річних та 551,20 грн. судового збору, а всього 32 025,45 грн.

В іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1, в якому просила стягнути 1100,00 євро, що станом на 01.02.2016 року еквівалентно 30 697, 00 грн., індекс інфляції - 736,73 грн., 3% річних - 560,12 грн., моральну шкоду - 2000,00 грн., а також понесені судові витрати по оплаті судового збору - 551,20 грн. та витрати на правову допомогу - 6 650,00 грн.

Посилається на те, що 28.12.2010 року між нею і відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від неї грошові кошти у розмірі 1100,00 євро, що еквівалентно 30 697, грн. та зобов'язувався повернути борг у строк до 28.12.2015 року. Проте, не виконав умови укладеного договору, що призвело до порушення її прав. Оскільки в розписці кінцевою датою повернення грошових коштів визначено 31.12.2015 року, то період прострочення виконання зобов'язань розраховано ОСОБА_2 з 01.01.2016 року. За невиконання відповідачем грошових зобов'язань позивачем здійснено розрахунок 3% річних за 222 дня прострочення, який складає 560,12 грн. та у період з січня місяця по липень 2016 року розмір інфляційних витрат у сумі 736,73 грн.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що в результаті порушення її прав на своєчасне отримання грошових коштів їй завдано діями відповідача моральних страждань, які вона оцінює у 2000,00 грн. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось не можливим, позивач просить суд про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 28 грудня 2014 року ОСОБА_1 написав розписку, за умовами якої взяв на себе зобов'язання повернути до 31.12.2015 року грошові кошти сплачені ОСОБА_2 за його проживання у квартирі в Німеччині в сумі 2 400,00 євро. (а.с.7).

Як вбачається із письмових пояснень позивача, відповідач частково повернув борг, а саме у розмірі 1300,00 євро.

Те, що ОСОБА_1 свої зобов'язання не виконав належним чином та не повернув борг у повному обсязі, свідчить наявний у позивача оригінал розписки від 28.12.2014 року.

Згідно ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на вищевикладене, суд не взяв до уваги доводи представника відповідача, що у розписці відсутнє зобов'язання ОСОБА_1 повернути кошти саме позивачу та відсутня дата отримання цих коштів.

Задовольняючи позов суд взяв до уваги твердження представника відповідача, що позивачем було сплачено 2500,00 євро за оренду квартири, в якій проживав відповідач, при цьому останній вказані грошові кошти особисто не отримував. Проте, суд не вважає дану обставину такою, що дає підстави для звільнення відповідача від обов'язку з виконання прийнятого ним зобов'язання по поверненню цих грошових коштів частинами у строк до 31.12.2015 року, як було передбачено умовами розписки від 28.12.2014 року.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за розпискою від 28.12.2014 року в розмірі 1100,00 євро, що еквівалентно 30177,40 грн., 736,73 грн. - індекс інфляції, 560,12 грн. - 3% річних та 551,20 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову(стаття 214 ЦПК України).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, тобто саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Проте, суд зазначених вимог не дотримався і визнаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, залишив поза увагою доводи відповідача про те, що відповідач особисто не отримував від позивача грошові кошти за розпискою, і це не заперечується сторонами, більш того, позивач підтвердила, що кошти для оплати орендованої квартири передала своїй доньці, а не відповідачу. Вказана обставина виключає можливість встановлення дати отримання відповідачем коштів від позивача.

Тобто, судом встановлено, що кошти за розпискою в сумі 2 400 євро позивач надала не відповідачу, а оплатила оренду житла та проживання відповідача та його дружини - доньки позивача, в Німеччині.

Крім цього, вказане вбачається із змісту самого тексту розписки.

Крім того, у тексті розписки відсутнє саме зобов'язання повернути позивачу кошти, натомість зазначене у розписці «ці гроші я збираюсь повернути до 31.12.2015 року» (а.с.7) не відповідає положенням статті 1046 ЦК України щодо договору позики.

Правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 роз'яснено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З підстав вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вищенаведеним вимогам ЦК України розписка, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідає та не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що відповідач грошових коштів за договором позики не отримував, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, допустивши порушення норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді