Справа № 405/2616/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючої судді Шевченко І.М.

при секретарі Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Подільський районний у м. Кропивницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання батьківства,

встановив:

19.05.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про забезпечення його позову до ОСОБА_2, треті особа, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Подільський районний у м. Кропивницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання батьківства, шляхом заборони ОСОБА_2, до вирішення справи по суті, вивозити неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

Подану заяву ОСОБА_1 обґрунтовує наявністю обставин, які можуть в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду прийнятого за наслідками розгляду його позову про визнання батьківства.

Заявник посилається на те, що 27.04.2017 відповідач оплатила та подала до консульської установи документи на надання їй та дитині візи для виїзду на постійне місце проживання до Фінляндської Республіки, де вона має близьких родичів, які можуть надати їй запрошення для виїзду до вказаної країни.

Наразі для вчинення вказаних дій відповідачу не потрібно отримувати його згоду на виїзд дитини, в звязку із відсутністю документального підтвердження його батьківства.

Заявник вважає, що виїзд дитини за кордон суттєво ускладнить або узагалі унеможливить виконання ним батьківських обовязків та реалізацію батьківських прав щодо дитини, тому просить суд забезпечити поданий ним позов шляхом заборони відповідачу, до вирішення справи по суті, вивозити неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України.

Дослідивши заяву, додані до неї матеріали та матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, судом встановлено, що 19.05.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2, треті особа, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Подільський районний у м. Кропивницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання батьківства.

Вказаний позов ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 з 06.01.2010 по 18.04.2017 проживав у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 24.07.2012 ОСОБА_2 народила дитину - сина ОСОБА_3, батьком якого, як вважає заявник, є він - ОСОБА_1 Як на докази, що підтверджують його батьківство, ОСОБА_1 посилається на наявні у нього медичні документи щодо вагітності ОСОБА_2 та медичні документи дитини - ОСОБА_3, а також стверджує, що факт його проживання з ОСОБА_2 однією сімєю можуть підтвердити свідки - сусіди по будинку спільного проживання його та ОСОБА_2, а згодом й дитини.

Таким чином, в разі задоволення предявлених ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання батьківства, якщо суд після всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів прийде до такого висновку, то заявника буде наділено батьківськими правами та обовязками щодо дитини - ОСОБА_3

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З 01.09.2006 для України набула чинності Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 (Гаазька Конвенція), яка є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України.

У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування).

Таким чином, в разі задоволення позовних вимог в даній справі та враховуючи обґрунтоване припущення можливого переміщення (утримування) дитини за межі держави Україна, це ускладнить не лише виконання такого рішення шляхом реалізації прав одного з батьків, а призведе до порушення чинних для України норм Гаазької Конвенції.

Надаючи оцінку обґрунтуванню припущення заявника, щодо можливого перетинання дитиною в супроводі матері державного кордону України, суд бере до уваги, що таке припущення ґрунтується на діях ОСОБА_2 по підготовці відповідних документів для виїзду дитини в її супроводі за кордон, копії яких заявником долучено до поданої заяви. Вказані документи зокрема містять дані про засвідчення документів апостилем, оплату консульського (Фінляндія) візового збору (visa fee) та послуг, на імя ОСОБА_2 (KHRYSTYNA DERENKOVA) та ОСОБА_3 (YURIY DERENKOV). Тому таке припущення заявника визнається судом обґрунтованим.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість припущення заявника щодо можливого ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення, якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог, вразі вивезення дитини за кордон, тому вбачається реальна необхідність у вжитті заходів забезпечення позову.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при розгляді цивільних справ про визнання батьківства для з'ясування обставин, що мають значення для справи, перед судом в більшості випадків постає питання про необхідність призначення судово-генетичної експертизи, обовязковою умовою проведення якої є прибуття всіх учасників експертизи у визначений експертною установою час. При цьому, перебування дитини за межами України може призвести до неможливості проведення вказаної експертизи, або відтермінувати її проведення на невизначений час.

Щодо обраного заявником заходу забезпечення у виді заборони ОСОБА_2 вивозити неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України, суд виходить з наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії (п. 2).

За таких обставин суд приходить до висновку, що саме такий обраний заявником та передбачений законодавством вид забезпечення позову в достатній та необхідній мірі може забезпечити охорону законних інтересів позивача протягом судового розгляду заявлених позовних вимог до вирішення справи по суті. При цьому, обставин передбачених ч. 4-9 ст. 152 ЦПК України, які б перешкоджали застосування такого виду забезпечення позову судом не встановлено.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що заявником при визначенні виду забезпечення позову щодо недопущення перетинання дитиною державного кордону України зазначається субєкт можливого вчинення таких дій - мати дитини. Однак, дії щодо супроводу дитини через державний кордон можуть бути вчинені й іншими особами, а тому формулювання заборони повинно відповідати межам заявлених вимог заявника із забезпеченням реального виконання такої заборони, а тому необхідною умовою є встановлення заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон (виїздити за межі України).

Така позиція суду в повній мірі узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеною в п. 10 листа «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)», де зазначено, що виходячи із положень пп. b ч. 2 ст. 7, ст. 12 цієї Конвенції та Порядку КМУ («Порядок виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» затверджений Постановою КМ України від 02.09.2010 № 795), позивачі можуть подавати до суду клопотання про вжиття заходів для забезпечення позову. Зокрема, такими заходами забезпечення може бути: заборона дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, відповідачу разом з дитиною змінювати місце проживання до вирішення спору, надавати заявнику тимчасовий доступ для спілкування з дитиною тощо. Ця ухвала суду надсилається для відома МВС, Державної прикордонної служби та іншим відповідним органам.

Враховуючи викладене, з метою недопущення утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, вимоги заявника про забезпечення позову слід задовольнити забезпечивши позов шляхом встановлення заборони на перетинання неповнолітнім ОСОБА_3 державного кордону України у будь-чиєму супроводі.

Разом з тим, враховуючи гарантування Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини щодо задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, суд вважає за необхідне розяснити матері дитини, що встановлення судом зазначеної заборони жодним чином не позбавляє її, як відповідача, права звернутися із заявою до суду в порядку визначеному положеннями ст. 154 ЦПК України, які регулюють питання щодо заміни виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 151, 152 ЦПК України, суд,-

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Подільський районний у м. Кропивницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання батьківства - задовольнити.

Заборонити перетинання державного кордону України неповнолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в напрямку - виїзд з України, у будь-чиєму супроводі.

Копію ухвали направити заявнику та заінтересованим особам.

Ухвалу суду звернути до виконання шляхом направлення належним чином її засвідчених копій до Державної прикордонної служби України та Державної міграційної служби України для організації виконання.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом пяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на ухвалу постановлену без участі особи, яка її оскаржує, подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда І.М. Шевченко