АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/549/17 Справа № 0417/6826/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Дніпро

16 березня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 52-53).

В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 61-64).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, суд 1 інстанції, посилаючись на ст. ст. 526, 549, 551, 611 ЦК України, виходив із того, що позивач не надав належні та допустимі докази щодо отримання відповідачем кредитних коштів, що виключає задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову відносно поручителів, суд першої інстанції посилаючись на п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором з поручителів, оскільки, на думку суду, порука припинена.

Однак, з висновками суду 1 інстанції в повній мірі колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про їх часткове задоволення з закриттям провадження у справі відносно Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що банк на підтвердження позовних вимог надав суду копію кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року (а.с.8-10), копію договору про видачу траншу № 206281 від 22.05.2008 року ( а.с.11), ксерокопію паспорта та інн ОСОБА_3 (а.с.14), розрахунок заборгованості (а.с.4).

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими учасниками процесу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Встановлено, що 13.07.2007 року між відповідачем ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») була укладена кредитна угода № 20640, на підставі якої укладено договір про видачу траншу № 206281 від 22.08.2008 року, відповідно до умов якої ОСОБА_3, отримала кредит у розмірі траншу 30 000 дол. США, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.07.2012 року (п.п. 1.2, 1.3, 4.1 угоди та договору (а.с. 8-10, 11).

Крім того, п. 6.6 Кредитної угоди передбачено, що при порушенні Позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даною угодою, більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим ОСОБА_2 змушений звернутися до суду, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п. 6.6 угоди (а.с. 10) та пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ (п.6.1 угоди (а.с. 10).

Також кредитною угодою та договором про видачу траншу встановлено щомісячну сплату винагороди в розмірі 0,1 % від суми траншу (п. 4.6 угоди та п. 4.6 договору (том 1 а.с. 13, 16).

При цьому, угодою та договором визначено, що погашення кредиту та сплата відсотків здійснюється у валюті кредиту, а винагорода, неустойка, пеня та штрафи сплачуються в гривні (п. п. 4.7, 6.1, 6.6 угоди та п. 4.7 договору.

Зобов'язання за договором ОСОБА_3 належним чином не виконувалося, у звязку з чим виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 13.04.2012 року склала 51 622,76 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом 21 127,36 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитом 16 984,38 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом 0,00 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 11 022,96 дол. США; штраф (фіксована частина) 31,33 дол. США; штраф (процентна складова) 2 456,74 дол. США.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 240-2 від 13.07.2007 року (а.с. 13) та між позивачем і відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» - договір поруки № 167 від 20.10.2010 року (а.с. 6).

Кредитним договором та договором про видачу траншу встановлено термін повернення коштів 13.07.2012 року. Договорами поруки не встановлено строк її припинення.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначене викладено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зі справи вбачається, що договорами поруки не встановлено строк її припинення, а кредитним договором та договором про видачу траншу встановлено термін повернення коштів 13.07.2012 року, а до суду позивач звернувся 18.04.2012 року, тобто до настання кінцевого терміну повернення коштів, а отже порука поручителів на час звернення позивача до суду не припинена.

Також зі справи вбачається, що відповідачі правомірність правочинів та розрахунок банку не спростували, а відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Як вбачається, договір про видачу траншу та договір поруки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірними і повинні виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів.

Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, у звязку з чим допустив порушення норм матеріального права, дійшовши необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову, а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, колегія виходить з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, який відповідає умовам договору і який відповідачами не спростовано. Станом на 13.04.2012 року заборгованість склала 51 622,76 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом 21 127,36 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитом 16 984,38 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом 0,00 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 11 022,96 дол. США; штраф (фіксована частина) 31,33 дол. США; штраф (процентна складова) 2 456,74 дол. США, яка підлягає стягненню.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути 38 111,74 доларів США., з яких: заборгованість по кредиту 21 127,36 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 16 984,38 дол. США; та 107 895,05 грн., з яких: штраф (фіксована частина) 250,19 грн. (що еквівалентно 31, 33 доларів США), штраф ( процентна складова ) 19 618,79 грн. (що еквівалентно 2456,74 доларів США) та пеня 88026,05 грн. (що еквівалентно 11 022,96 доларів США).

Щодо стягнення пені та штрафів у національній валюті України гривні, колегія виходить з умов договору (п. 4.7), відповідно до яких сплата винагороди та неустойки здійснюється в гривні. В позовній заяві позивачем зазначено курс відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/95 від 12.03.2012 року 7.99 грн. за 1 долар США, який судом і застосовано.

Крім того, відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Отже, враховуючи, що пеня та штрафи є штрафними санкціями за договором, їх слід стягнути саме у національній валюті України гривні у вищевказаному розмірі, тим паче, що зазначене передбачено умовами договору.

Зазначена сума заборгованості в сумі 38111,74 доларів США. та 107895,03 грн. підлягає стягненню в солідарному порядку лише з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Так, вимоги банку щодо солідарного стягнення із позичальника та ПАТ "Акцент-Банк" 10 000 грн. передбачені договором поруки.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Виходячи з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та зміст п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, в якому встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості за кредитним договором за договором поруки - закрити.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір», понесені позивачем судові втрати, підлягає стягненню з відповідачів на його користь відповідно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 1609,50 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 205, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 310 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» заборгованість за договором № 206281 від 22.05.2008 року станом на 13.04.2012 рік 38 111,74 доларів США., з яких: заборгованість по кредиту 21 127,36 доларів США, заборгованість по відсоткам 16 984,38 доларів США, та 107 895,05 грн., з яких: штраф (фіксована частина) 250,19 грн. (що еквівалентно 31, 33 доларів США), штраф ( процентна складова ) 19 618,79 грн. (що еквівалентно 2456,74 доларів США) та пеня - 88026,05 грн. (що еквівалентно 11 022,96 доларів США).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» понесені судові витрати в сумі 1609,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» понесені судові витрати в сумі 1609,50 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості за кредитним договором за договором поруки - закрити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: