Справа № 307/1674/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 27 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав і визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тячівського районного суду від 27 жовтня 2016 р. у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини (онуки - ОСОБА_4), суд виходив із того, що дитина і так фактично проживає із нею і мама не перешкоджає цьому. Зазначає також, що в порушення ст. 164 СК України суд залишив дитину в підвішеному та залежному від горе-матері стані. Вважає, що суд проігнорував інтереси дитини, яка виявила бажання проживати з нею, оскільки з мамою їй погано.

У письмових запереченнях ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без розгляду, а рішення суду - без змін. Указує, що не заперечує проти спілкування доньки та бабусі, але заперечує проти позбавлення її батьківських прав (а.с.65-66).

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки належних і допустимих доказів, які б достовірно вказували на підстави позбавлення відповідачки таких прав позивачкою та її представником не наведено. У частині позову про визначення місця проживання дитини суд виходив із того, що права позивачки як бабусі ніким не оспорюються, а визначення конкретного місця проживання дитини за фактичних обставин справи не відповідає її інтересам.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно з'ясованим фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та належним чином оціненим доказам.

Установлено, що донька відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5). Остання за місцем навчання у Дулівській ЗОШ характеризується позитивно (а.с.10, 39).

04.04.2012 р. ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_5 (а.с.6). За місцем роботи відповідачка характеризується позитивно (а.с.44).

Згідно з довідками Дулівської сільської ради Тячівського району дворогосподарство № 12 по вул. Незалежності в с. Дулово належить ОСОБА_2, яка протягом одинадцяти років здійснювала догляд за онукою - ОСОБА_4, і дитина знаходилась на її повному утриманні (а.с.7, 37, 38).

Відповідно до акту-обстеження дворогосподаства ОСОБА_2 від 09.06.2016 р. остання характеризується позитивно, а сім'я матеріально забезпечена (а.с.34). За місцем проживання ОСОБА_2 також характеризується позитивно (а.с.35).

Орган опіки та піклування Тячівської РДА дійшов висновку, що в інтересах малолітньої ОСОБА_4 позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 є недоцільним (а.с.29).

За правилами ст. 164 ч.1 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

ОСОБА_2 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 посилається на те, що остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться життям дитини та жорстоко поводиться із нею, що підтверджується фактом порушення кримінальної справи за нанесення дитині тілесних ушкоджень.

Як роз'яснено у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 р. у справі "Хант проти України").

Тобто, за фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність належних і допустимих доказів у підтвердження винної поведінки ОСОБА_3 як матері та свідомого нехтування нею своїми обов'язками.

Доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу як аналогічні доводам позовної заяви та суперечні вказаним нормам матеріального права. Окрім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_6, не наполягали на позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав.

Пленум Верховного Суду України в указаній постанові від 30 березня 2007 року N 3 роз'яснив, що жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Надані позивачкою у підтвердження цієї умови як підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав висновок експерта від 10.05.2016 р. про наявність у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у вигляді садин правої половини шиї і повідомлення про початок досудового розслідування за ст. 125 ч.1 КК України не можуть слугувати переконливим і достатнім доказом для позбавлення матері батьківських прав (а.с.8-9, 33).

Згідно з положеннями ст.ст. 160, 162 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Тобто, для розлучення малолітньої дитини, якою є ОСОБА_4, 2005 р. народження, із матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст. 161 СК України.

У справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір'ю, у зв'язку з чим немає правової необхідності в передачі дитини бабі ОСОБА_2, тобто визначення місця проживання саме з бабою.

Окрім того, ОСОБА_3 не заперечує проти фактичного проживання доньки зі своєю матір'ю - ОСОБА_2

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині також не дають підстав для скасування оскарженого рішення.

Колегія суддів додатково зауважує, що надана під час апеляційного перегляду справи довідка ФОП ОСОБА_7 від 01.03.2017 р. не може слугувати єдиним і достатнім доказом працевлаштованості ОСОБА_2 і наявності в неї самостійного доходу. Попри це, згідно з довідкою Тячівського РВ ДВС від 09.03.2017 р., наданої відповідачкою, у ОСОБА_2 наявна заборгованість за рішенням суду в сумі 23325 грн.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Рішення Тячівського районного суду від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: