__________________________________________________________________
Справа № 433/279/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 рокуТроїцький районний суд Луганської області

в складі: головуючого - судді Суського О.І.,

при секретарі - Яковлєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Троїцьке цивільну справу за позовом Щастинської обласної загальноосвітньої санаторної школи-інтерната І-ІІ ступенів в інтересах малолітніх ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області, про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що ОСОБА_4 має неповнолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3, його місцезнаходження невідоме. Позивач вказує, що батько дітей з останніми не спілкується, фінансово не допомагає. Діти були зараховані до складу учнів Щастинської обласної загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів. Позивач вказує, що за період з 01 вересня 2016 року мати дітей з'явилася у навчальному закладі лише один раз, навчанням, захопленнями, успіхами дітей вона не цікавиться, не спілкується з дітьми взагалі. Позивачка просить суд позбавити батьківських прав відповідачів відносно їхніх дітей, та стягнути аліменти з відповідачів на утримання дітей.

Від позивачка до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечують, так як на їх думку вони виконують свої батьківських обов'язки належним чином.

Представник служби у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області заперечує проти задоволення позовних вимог, так як вважає, що підстави, на які посилається позивач, не підтверджені належними на те доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 7 від 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батько дитини ОСОБА_5, мати дитини ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року, батько дитини ОСОБА_5, мати дитини ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року , батько дитини ОСОБА_5, мати дитини ОСОБА_4.

Діти зареєстровані разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, направлені на навчання до Щастинської обласної загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів на 2016-2017 навчальний рік.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї від 21 березня 2017 року, умови для мешкання дітей за місцем мешкання матері дитини відсутні. Також до суду було надано довідки про знаходження дітей на обліку у відповідних лікарів.

При цьому, службою у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області 27 квітня 2017 року за № 05-10/156 було надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до малолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. У висновку зазначено, що батьки дітей належним чином виконують свої батьківські обов'язки по відношенню до їхніх малолітніх дітей.

У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послався на те, що відповідачі систематично ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своїх малолітніх дітей, що повністю спростовується висновком служби у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області від 27 квітня 2017 року за № 05-10/156 про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачів.

Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідачі є особами, які злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідачів застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідачів, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідачів відносно своїх дітей в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України).

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачів відносно їх малолітніх дітей є свідомим нехтуванням ними своїми батьківськими обов'язками.

Відповідно о ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їхніх малолітніх дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батьків по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачами від виконання батьківських обов'язків відносно їх дітей.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним.

З урахуванням вищевикладеного,суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків та ведуть аморальний спосіб життя, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачів батьківських прав, у зв'язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст. 164 -167 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 212-215,224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Щастинської обласної загальноосвітньої санаторної школи-інтерната І-ІІ ступенів в інтересах малолітніх ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Луганської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І.Суський

27.04.17