Провадження № 2/742/229/17
Єдиний унікальний № 742/78/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,

при секретарі Геєць О.О.,

за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4, що діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» , третя особа ОСОБА_7, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином ,- В С Т А Н О В И В :

Згідно вироку Прилуцького міськрайонного суду від 23 травня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку терміном на 2 роки .

Посилаючись на ті обставини, що у звязку із вчиненням даного злочину позивачам було завдано шкоди, яка до даного часу не відшкодована, вони звернулися до суду із відповідною позовною заявою про відшкодування на користь їх малолітньої дитини ОСОБА_5 із ПАТ «СК «Країна» 24804 грн. в рахунок відшкодування шкоди, повязаної із стійкою втратою працездатності, та 3013 грн.82 коп. моральної шкоди, зі ОСОБА_6 - 596986 грн.18 коп. моральної шкоди та на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із ОСОБА_6 по 300000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивачі та їх представник ОСОБА_1 зменшили свої позовні вимоги, та з урахуванням здійснення повної виплати страховою компанією остаточно просили стягнути заподіяну моральну шкоду лише із відповідача ОСОБА_6 та при цьому пояснили, що через отримані тілесні ушкодження малолітня ОСОБА_5 стала інвалідом. Нею перенесені ряд складних операцій, які потребували як значних матеріальних затрат, так і перенесених нервових переживань, оскільки такі проводилися на життєво-важливих органах, а тому вважають, що зазначена у позовній заяві сума відшкодування моральної шкоди відповідає тим переживанням, які перенесені ними .

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання жодного разу не зявився, хоча про день та час судового засідання був повідомлений належним чином. В той же час його представник заперечив проти задоволення позовних вимог, зважаючи на ті обставини, що винуватцем у даній ДТП є ОСОБА_7, який законно керував відповідним транспортним засобом, у трудових відносинах із ОСОБА_6 не перебував, а відтак відсутні правові підстави для стягнення заподіяної моральної шкоди саме з власника транспортного засобу.

ОСОБА_7 в судовому засіданні при вирішенні вказаного спору поклався на розсуд суду та при цьому також підтвердив ті обставини, що у трудових відносинах із ОСОБА_6 не перебував. Перевезення вантажу 29.12.2015 року носило разовий характер. Жодних угод чи договорів на перевезення вантажу між ним та ОСОБА_6 не укладалося.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він займався розслідуванням кримінального провадженні відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, за твердженням якого ОСОБА_7 у трудових відносинах із власником транспортного засобу не перебував.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка передбачає підстави для звільнення від доказування. Однією із таких підстав визначається наявність вироку у кримінальній справі, що набрав законної сили, який є обовязковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що 29 грудня 2015 року близько 08 години 30 хвилин, ОСОБА_7 керуючи автомобілем НОМЕР_1 та рухаючись проїзною частиною вул..Чернігівська с.Сухополова Прилуцького району Чернігівської області, проявив неуважність, не встежив та не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості чи зупинки транспортного засобу, внаслідок чого не впорався із керуванням та передньою частиною автомобіля здійснив наїзд на малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебувала в санчатах та рухалася разом з матірю по проїзній частині в попутному напрямку, чим допустив порушення вимог п.п.2.3 б, 12.1,12.3 Правил дорожнього руху, що знаходяться у прямому причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої малолітня ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у формі багато уламкового перелому кісток основи та склепіння черепа, кісток обличчя, забою головного мозку важкого ступеня, лівобічної субдуральної гематоми, субарахноїдального крововиливу, гематоми лівої очної ділянки, чисельних саден обличчя, закритої травми грудної клітки у формі забою легень, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, що відповідно до вимог Кримінального кодексу підпадає дід ознаки статті 286.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду від 22 травня 2016 року, який набрав законної

сили 23 червня 2016 року, ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ст.286 ч.2 КК України та застосовано покарання у вигляді 3 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання зі встановленням іспитового строку терміном на 2 роки. Питання цивільного позову у межах даного кримінального провадження не розглядалося.

Відповідно до ст. 23 ч.2 п.п.1,2 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо.

Згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до вимог ст.1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі , яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Стаття 1195 ЦК України передбачає порядок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що власником автомобіля MAN L 2000 , державний номерний знак НОМЕР_2, є ОСОБА_6.

Вказаний транспортний засіб, яким керував ОСОБА_7, відноситься до категорії джерела підвищеної небезпеки, визначення якого дає ст. 1187 ЦК України де вказує, що таким є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка здійснює цю діяльність та інших осіб. Відповідно до цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є транспортні засоби, в тому числі і автомобілі. Найбільш характерними ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю зі сторони людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди

Відповідно до правил ст.1187 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки полягає при наявності лише 3 підстави для виникнення відповідальності:

а) наявність шкоди, б) протиправна дія заподіювача шкоди, в) наявність причинного звязку між протиправною дією та шкодою. Тобто, особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Обов

язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Відповідно до правил ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачається, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто вказується дві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки юридичну і матеріальну. Так за юридичною ознакою володільцем визначається тільки та особа, яка володіє певним правом щодо джерела підвищеної небезпеки. Таким правом може бути право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо. Згідно з матеріальною ознакою володільцем визначається той власник або інший титульний володілець джерела підвищеної небезпеки, який одночасно практично його використовує, зберігає або утримує.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений від відповідальності лише у 2 випадках : якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

Так пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України визначено порядок відшкодування заподіяної шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, де визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лише у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

В судовому засіданні було встановлено, що визначені договором страхові суми були відшкодовані страховою компанією у повному обсязі, про що були надані підтверджуючі докази, а саме розрахунки розміру страхового відшкодування, страхові акти та платіжні доручення, у звязку з чим стороною позивача було зменшено позовні вимоги , в частині стягнення шкоди із ПАТ «СК Країна», які сторонами не оспорювалися.

В той же час, зважаючи на значний розмір заподіяної моральної шкоди, різницю такою позивачі просили стягнути із ОСОБА_6, оскільки за їх твердженням ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах із вказаною особою, а відтак має нести відповідальність за шкоду, яку заподіяв його працівник.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України дійсно передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Як вбачається із розяснень, зазначених у п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК ( 1961 року) суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Згідно п.6. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

В судовому засіданні як представник відповідача, так і третя особа заперечували обставини перебування ОСОБА_7 у трудових відносинах із ОСОБА_6 В той же час стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення заподіяної моральної шкоди саме із ОСОБА_6

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зважаючи на ті обставини, що у задоволенні позову судом було відмовлено, суд, відповідно до вимог ст.154 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вантажний автомобіль MAN L 2000, державний номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_6, застосовані згідно ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.22,23,1167, 1168,1177 ЦК України, ст. 88, 213-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вантажний автомобіль MAN L 2000, державний номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, який зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2/8-Б, квартира 1/13, застосовані згідно ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання протягом 10 днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя Л.А.Зарічна