Справа № 2-443/11 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1222/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
№22-ц/783/1221/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника відповідача(апелянта) ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4 та її представника(адвоката) Яцишина В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСББ «Ватра», Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В січні 2010 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні перепланування квартири та демонтаж металевої брами та шафи.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Нею розроблена та погоджена технічна документація з метою поліпшення житлових умов та максимальної ізоляції житлових приміщень. У зв'язку з цим, згідно до проектної документації вона має облаштувати окремий вхід до загального коридору, який веде до балкону, до квартири відповідача. Зазначений коридор, відповідач ОСОБА_2 без погодження з мешканцями будинку перегородив брамою, яку закрив на замок та користується коридором одноособово. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою не чинити їй перешкоди в переплануванні її квартири, дати їй доступ до спільного коридору, однак відповідач відмовився усувати перешкоди, та поставив шафу на місці, де вона планує облаштування дверного утвору. Своїми діями відповідач порушує її звичайний ритм життя, спокій, сімейні та ділові зв'язки. Спричинену відповідачем моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 грн.. Із врахуванням наведеного, просила зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в переплануванні житлового приміщення АДРЕСА_1, зобов'язати демонтувати самочинно встановлені металеві двері в коридорі загального користування, звільнити спільний коридор від самовільно встановленої ним шафи і стягнути з відповідача на свою користь 5000 грн. в рахунок моральної шкоди.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСББ «Ватра», Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом, стягненні моральної шкоди - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом ОСОБА_4 - квартирою АДРЕСА_2 шляхом демонтажу металевих дверей в коридорі загального користування на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. та судові витрати у розмірі 45 грн. 50 коп..

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01грудня 2016 року зобов'язано ОСОБА_2 звільнити спільний коридор від самовільно встановленої ним металевої шафи в коридорі 5 поверху будинку АДРЕСА_2

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01грудня 2016 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційних скаргах на судові рішення, апелянт покликається на те, що при винесенні оскаржуваних рішень суд першої інстанції, в порушення приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не врахував уже встановленої Львівським окружним адміністративним судом в межах справи № 2а-4037/10/1370 обставини щодо того, що ОСОБА_2 не встановлював металевих дверей в коридорі загального користування на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 натомість повторно провів її дослідження. Також зазначає, що Залізничний районний суд м. Львова, вказавши у своєму судовому рішенні, що «свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні дали показання, що саме ОСОБА_2 встановив шафу та металеві двері», насправді перекрутив свідчення даних осіб, оскільки жоден із них не зміг прямо підтвердити той факт, що саме ОСОБА_2 встановлював шафу та металеву браму, чим порушив положення ч. 4 ст. 60, ст. 212-213 ЦПК України. Звертає увагу суду і на тому, що відповідач ОСОБА_2 не є власником металевих дверей в коридорі загального користування на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 а відтак, суд першої інстанції, зобов'язавши останнього демонтувати такі металеві двері без встановлення їх власника, порушив положення ч. 3 ст. 213, ст. 321 ЦК України. Окрім цього вказує, що суд порушив норми ст. 267, 268 ЦК України, та в обґрунтування рішення суду послався на неналежні докази( лист Начальника СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області від 31.03.2009 року, припис державного пожежного нагляду України від 28.12.2009 року, розпорядження Залізничної РА ЛМР №171 від 11.03.2010 року. Вважає, що Додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалено в порушення п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки змінює суть основного рішення. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, всупереч ч. 3 ст. 220 ЦПК України, не повідомив його про дату та час розгляду питання про ухвалення додаткового рішення суду. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позву ОСОБА_4.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення не відповідають даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловою площею квартири, а саме поставив металеву шафу та облаштував в загальному коридорі 5 поверху металеві двері, що унеможливлює влаштування окремого входу в її квартиру.

Проте, погодитись із таким висновком суду, колегія суддів не може із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є співвласником АДРЕСА_2, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації ДОП Мотопобут «ВАТ Львівський Мотозавод». Співвласниками зазначеної квартири є ОСОБА_7, ОСОБА_6.(а.с.6)

Будинок АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ОСББ «Ватра».

Як вбачається з розпорядження Залізничної районної адміністрації за №718 від 07.09.2009 року співвласникам зазначеної квартири погоджено експлуатацію самочинно перепланованої комунальної квартири та здійснити її перепланування згідно з погодженими проектними пропозиціями. Приміщення спільного користування після перепланування до квартири відноситись не будуть. Департаментом житлового господарства та інфраструктури Управління житлового господарства ЛКП «Місторемпроект» затверджено проект влаштування окремого входу в житлову квартиру АДРЕСА_2 (а.с.15)

Із пояснень позивача ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив, що відповідач - ОСОБА_2, встановив металеві двері та шафу в коридорі загального користування на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 Вказане, підтверджується також: показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, листом-зверненням мешканців квартир АДРЕСА_2 до директора Мотозаводу від 23.11.2006 року, листом-зверенням керівника ОСББ «Ватра» ОСОБА_8 до ОСОБА_2 від 05.11.2009року, листом Начальника СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області від 31.03.2009 року, розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №171 від 11.03.2010 року.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на наступні обставини.

Апеляційним судом, на основі дослідження наявних у матеріалах справи технічних записів судових засідань, з'ясовано, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, при їх допиті у судовому засіданні суду першої інстанції, зазначили, що вони особисто не бачили хто встановлював металеві двері на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 а лише чули від інших сусідів, що вказане зробив ОСОБА_2 Окрім цього, жоден із свідків не вказав точну дату встановлення таких дверей, обмежуючись лише твердженнями про те, що вони були встановлені на початку двохтисячних років.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 316,317, 319, 321 ЦКУ, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що демонтаж будь-якого об'єкта, в т.ч. металевої брами, є одним із видів розпорядження майном, а тому може бути здійснений виключно власником такого об'єкта. У зв'язку з цим, обов'язковою передумовою для винесення судового рішення про зобов'язання певної особи демонтувати окремий об'єкт, є встановлення того, чи є ця особа власником такого об'єкту, оскільки ані користувач, ані володілець майна правом на розпорядження ним не наділені.

На думку колегії суддів, листи, на які посилається суд першої інстанції у своєму рішенні (лист-звернення мешканців квартир АДРЕСА_2 до директора Мотозаводу від 23.11.2006 року, лист-звернення керівника ОСББ «Ватра» ОСОБА_8 до ОСОБА_2 від 05.11.2009 року, лист Начальника СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області від 31.03.2009 року) не є правовстановлюючими документами а, відтак, не можуть бути належними доказами встановлення металевої брами ОСОБА_2.

Крім того, судом встановлено, що розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 171 від 11.03.2010 року «Про самочинне будівництво гр. ОСОБА_2.», на яке суд першої інстанції також посилається у своєму рішенні, то таке скасоване Постановою Залізничного районного суду м. Львова по справі № 2а-478/11, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 року по справі № 9104/8474/12, а відтак, згідно приписів ст. 59 ЦПК України, вказане розпорядження не є допустимим доказом у даній справі.

Також, як вбачається із постанови Львівського окружного адміністративного суду по справі № 2а-4037/10/1370, судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування припису від 28.12.2009 року (про вжиття заходів щодо демонтажу дверей, встановлених на коридорі загального користування, влаштованих без будь-яких погоджень в органах державного пожежного нагляду).

Як вбачається із листа мешканців 5 поверху будинку АДРЕСА_2 останні підтверджують факт наявності металевих дверей на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 на момент заселення у цей будинок ОСОБА_2, що виключає його причетність до встановлення таких дверей.(а.с.181)

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції провів оцінку доказів по справі без дотримання вимог ст.212 ЦПК України щодо всебічності, повноти, об'єктивності та безсторонності.

Окрім цього, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того факту, що відповідач був належним чином та вчасно повідомлений про дату та час судового засідання, у якому розглядалось питання про ухвалення додаткового рішення суду, що також є порушенням ст.ст. 213 та 220 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно роз'яснень даних в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції з'ясовує чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог статті 59 ЦПК України щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів(стаття 60 ЦПК), порушення вимог статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення через неповне з'ясування обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСББ «Ватра», Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в здійсненні перепланування квартири, демонтаж металевої брами та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета