У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" про захист прав споживача та визнання договорів недійсними, стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір № 05720/16 від 16 липня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір № 05720 від 16 липня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 сплачені 4950 (чотири тисячі девятсот пятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 сплачені 555 (пятсот пятдесят пять) гривень 56 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» в дохід держави 1600 (одну тисячу шістсот) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ "ЕкономКомфорт" подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги ч.4 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої не вся діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, а є виключення, передбачені нормативно-правовими актами державних органів-регуляторів таких послуг, в даному випадку Нацкомфінпослуг.

Розпорядження Нацкомфінпослуг №5555 від 31 березня 2006 року, визначено, що юридичні особи-субєкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з наданням коштів у позику, тобто без отримання прибутку за такі послуги.

Крім того, позивачеві були роз'ясненні всі умови отримання позики, позивачем добровільно було підписано оспорюванні договори і він мав можливість ознайомитися з ними протягом п'яти календарних днів, позивач жодного разу не звернувся до відповідача з вимогою роз'яснити чи уточнити умови договорів, не звертався з будь-якими претензіями чи скаргами на дії чи бездіяльність представника відповідача.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2016 року ОСОБА_1 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» уклали договір № 05720/16, за умовами якого ТзОВ «ЕкономКомфорт» зобовязалося за плату вчинити від імені ОСОБА_1 та за її рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 (позики) у розмірі 50000 гривень, у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та провести розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього.

Крім того, 16 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договір № 05720, за яким замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобовязання за плату в розмірі 4950 грн, здійснити такі дії: копіювати та сканувати представлені ОСОБА_1В матеріали та документи, перевірити достовірність наданої ОСОБА_1В інформації, скласти з урахуванням побажань Замовника Договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі «Економ» з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, розяснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі.

На виконання умов цих договорів ОСОБА_1 сплатила ТзОВ «ЕкономКомфорт» 4950 грн та 555 грн 56 коп щомісячного платежу.

Дослідивши зміст оспорюваних договорів № 05720/16 та № 05720 та умови програми «Економ» (додаток № 2 до договору), суд першої інстанції прийшов до обгрнутованого висновку, що послуга, яку за умовами даних договорів було передбачено надати ОСОБА_1, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Відповідно до пункту 1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1676 від 09 жовтня 2012 року, згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Укладені сторонами договори передбачали не отримання позивачем позики, а участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснювалась передача права одному з учасників групи на придбання товару (отримання позики), що свідчить про порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обовязків на шкоду позивача, введення його в оману, наявність ознак пірамідальної схеми і нечесної підприємницької практики.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-ІІІ) діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобовязані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобовязаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (даліНацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У даній справі, спірні договори було укладено 16 липня 2016 року, тобто коли закон вже передбачав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Пунктом 3 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними.

Стаття 230 ЦК України передбачає, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Забороняється нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Враховуючи встановлені по справі обставини та вимоги частини першої статті 203, статті 215 та частини першої статті 227 ЦК України та частини шостої статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про визнання недійсними договорів № 05720/16 та № 05720, як таких, що вчинені юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону № 2664-ІІІ.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" відхилити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді