У Х В А Л А

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД БУД» до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович, про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «БІЛД БУД» (далі - ТОВ «БІЛД БУД», товариство) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що товариство є власником нежитлових офісних приміщень літ. A.ll по АДРЕСА_1 площею 237,8 кв. м та площею 235,6 кв. м.

Невідомі особи, підробивши підписи законних власників та генерального директора товариства, заволоділи майном та готівковими коштами, які перебувають на балансі та у господарському веданні цього товариства, а також підробили договори відступлення часток товариства, протокол загальних зборів товариства про передачу часток засновників на користь ОСОБА_6, звільнення з посади генерального директора, призначення на посаду генерального директора ОСОБА_6 та затвердження нової редакції статуту товариства. 07 липня 2014 року було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Рішенням господарського суду м. Києва від 30 вересня 2014 року вказані договори відступлення визнано недійсними та скасовано державну реєстрацію нової редакції статуту ТОВ «БІЛД БУД», відповідно до якої частка ОСОБА_6 у статутному капіталі товариства становила 95,455 %. Крім того, під час судового розгляду справи, з'ясувалося що власники товариства: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договори відступлення (шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі товариства не укладали, їх підписи підроблені. Зазначене рішення суду було прийнято на підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 серпня 2014 року.

07 жовтня 2014 року невстановлені особи, які представлялись ОСОБА_10, уклали ряд договорів купівлі-продажу квартир, які належали TOB «БІЛД БУД» з підставними особами.

Після незаконної зміни засновників і керівника TOB «БІЛД БУД», невстановлені особи, які представились ОСОБА_10, реалізували майно товариства, зокрема й нежитлове приміщення № 1 та № 2 в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1, з метою привласнити кошти від його реалізації.

Посилаючись на те, що вказані договори спраямовані виключно на переоформлення права власності на осіб, не пов'язаних з ТОВ «БІЛД БУД», зокрема на ОСОБА_3, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати договори купівлі-продажу вказаних вище нежитлових приміщень, укладених між ТОВ «БІЛД БУД» та ОСОБА_3, недійсними, витребувати вказане майно із незаконного володіння відповідача.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року позов ТОВ «БІЛД БУД» задоволено. Визнано договори купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1, літ. А11 та нежитлового приміщення № 2, літ. А.11 у АДРЕСА_1, укладені між ТОВ «БІЛД БУД» та ОСОБА_3, недійсними. Витребувано зазначені нежитлові приміщення з незаконного володіння ОСОБА_3 Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року рішення місцевого суду в частині витребування нежитлових приміщень з чужого незаконного володіння скасовано. У задоволенні позову ТОВ «БІЛД БУД» у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «БІЛД БУД» відмовити.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в позові ТОВ «БІЛД БУД» про витребування нежитлових приміщень з чужого незаконного володіння не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні договори укладені з порушенням вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України щодо вільного волевиявлення власника майна на їх укладення і, як наслідок, наявності підстав за ст. 388 ЦК України для витребування майна із чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд погодився із таким висновком районного суду, вказавши при цьому також на те, що ОСОБА_3 після придбання спірних нежитлових приміщень відразу відчужив їх, а грошові кошти за ці приміщення на рахунки товариства не надходили. Крім того, відповідач як покупець повинен був знати про обмеження повноважень представника товариства на відчуження, а сама його участь в укладенні договорів була формальною, спрямованою на протиправне позбавлення товариства нерухомого майна в зв'язку з перебуванням учасників цього товариства в корпоративному конфлікті.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ТОВ «БІЛД БУД» було створене у 2008 році рішенням засновників та діяло на підставі Статуту, зареєстрованого у 2008 році. Після внесення в жовтні 2011року змін до Статуту ТОВ «БІЛД БУД» учасниками зазначеного товариства були: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11

Відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 15 квітня 2014 року, виданих Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, нежитлові приміщення № 1 та № 2, офісні приміщення літ. А11 по АДРЕСА_1, площею 237,8 кв. м та площею 235,6 кв. м належали на праві приватної власності ТОВ «БІЛД БУД».

Рішенням загальних зборів учасників товариства від 18 квітня 2014 року, оформленого протоколом № 34, прийнято рішення про передачу частки учасника ТОВ «БІЛД БУД», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 були виключені зі складу учасників цього товариства, їх частки в статутному фонді передані ОСОБА_6, а також внесені зміни до Статуту товариства й затверджено його нову редакцію, генеральному директору товариства надано право підпису усіх фінансово-господарських документів товариства.

Передача часток у статутному капіталі ТОВ «БІЛД БУД» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 були оформлені трьома нотаріально посвідченими договорами про відступлення (шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі ТОВ «БІЛД БУД» від 18 червня 2014 року.

26 серпня 2014 року генеральний директор ТОВ «БІЛД БУД» ОСОБА_6, який діяв на підставі Статуту, протоколу № 34 загальних зборів учасників ТОВ «БІЛД БУД» від 18 червня 2014 року та наказу, видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_12 представляти інтереси ТОВ «БІЛД БУД» в усіх установах, підприємствах та організаціях, перед фізичними та юридичними особами з питань відчуження належного на праві приватної власності ТОВ «БІЛД БУД» нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1, зокрема 21 квартиру та 2 нежитлові приміщення.

29 серпня 2014 року між ТОВ «БІЛД БУД», від імені якого діяв ОСОБА_12, та ОСОБА_3 було укладено 2 договори купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1 та № 2 по АДРЕСА_1.

У договорах зазначено, що нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності на підставі дублікатів свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані державним реєстратором відповідно 12 серпня 2014 року та 13 серпня 2014 року. Продаж нежитлових приміщень здійснено за 1 120 751 грн. та 1 110 382 грн. відповідно з розстрочкою платежу на 36 місяців. ОСОБА_3 зобов'язався перерахувати кошти на поточний рахунок продавця через банк чи здійснити оплату в касу в розмірі 5 % попередньої оплати від загальної вартості майна.

Вказані нежитлові приміщення ОСОБА_3 у подальшому відчужив.

Рішенням господарського суду м. Києва від 30 вересня 2014 року визнано недійсними три нотаріально посвідчені договори про відступлення (шляхом) частки у статутному капіталі ТОВ «БІЛД БУД» від 18 червня 2014 року, укладі між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6, скасовано державну реєстрацію нової редакції Статуту ТОВ «БІЛД БУД».

Пред'являючи позов, ТОВ «БІЛД БУД» посилалось на те, що особи, які уклали договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників оспорюваних договорів не було вільним і не відповідало внутрішній волі власника майна.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (ст. ст. 99, 145, 147), ГК України (ст. 89), Закону України «Про господарські товариства» (ст. ст. 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, у тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому ч. 4 ст. 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст. ст. 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням ст. 98 ЦК України та з огляду на приписи ст. ст. 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.

Проте для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-62цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірили, чи знав або чи міг знати ОСОБА_3 про відсутність у ОСОБА_12 повноважень на відчуження спірного майна від імені ТОВ «БІЛД БУД», не навели належних та допустимих доказів того, що його участь при укладенні спірних договорів була формальною.

Отже, судові рішення в частині вирішення позову про визнання договорів недійсними обґрунтовані на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, за правилами ст. ст. 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені) та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення.

Разом із тим, згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

З огляду на вищенаведене, мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі статтею 136 ГК України.

Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов'язкової наявності передньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник.

Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, закон зобов'язує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-2363цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Крім того, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Так, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку має вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст. 11, 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не роз'яснив позивачеві його права на подачу заяви про залучення власників ТОВ «БІЛД БУД»: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до участі у справі, хоча оскаржені рішення безпосередньо стосуються їхніх прав та інтересів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення частково не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року в частині позову товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД БУД» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова