У Х В А Л А

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхлом відновлення становища, яке існувало до порушення права користуватися власною земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради Київської області, відділу земельних ресурсів в м. Ірпені Київської області, товариства з обмеженою відповідальністю «Бучанське земельно-кадастрове бюро», треті особи: комунальне підприємство «Бучанське земельно-кадастрове бюро», прокуратура м. Ірпеня, про усунення порушень права власності, стягнення моральної та матеріальної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві особистої приватної власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1. На цій земельній ділянці він звів гараж. У 2006 році ОСОБА_4, якій належить сусідня земельна ділянка по АДРЕСА_2, звела двоповерховий гараж та огорожу, у результаті чого самовільно захопила частину його земельної ділянки.

Враховуючи викладене, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення його права користування цією земельною ділянкою, зокрема зобов'язати відповідача демонтувати огорожу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що державний акт на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0074 га для будівництва індивідуального гаража виданий без кадастрового номера, а сам гараж, зведений на межі їхніх земельних ділянок, порушує її права як суміжного землевласника.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила зобов'язати ОСОБА_3 усунути порушення її права власності на об'єкти її нерухомого майна, зобов'язати його усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі гаража на територію її земельної ділянки, а також зобов'язати відповідача дотримуватися правил добросусідства, зокрема не пошкоджувати зовнішні стіни її гаража.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі гаража будівлі на територію суміжної ділянки. Зобов'язано ОСОБА_3 дотримуватись правил добросусідства, не пошкоджувати зовнішні стіни будівлі гаража, що належить ОСОБА_4 В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 приміщенням гаража, що належить йому на праві власності та розміщений на земельній ділянці площею 0,0074 га по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу цегляного паркану, який побудований на відстані 0,67 м від лівої стіни гаража ОСОБА_3 з фасадної сторони в сторону гаража ОСОБА_4, та демонтажу перегородки, встановленої від лівого кута тильної сторони гаража ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не довів отримання правовстановлюючих документів на сарай-гараж, а також того, що наданий ним абрис земельної ділянки видавався уповноваженим на це органом. Суд зазначив, що ОСОБА_3 не довів порушень його прав землекористування відповідачкою.

Скасовуючи рішення районного суду, частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що рішення міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки та державний акт про право власності на земельну ділянку преюдиційним судовим рішенням визнані недійсними, при цьому вона звела перегородку та огорожу між їхніми гаражами, що унеможливлює користування та належне обслуговування гаража ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_4 не довела, що ОСОБА_3 самочинно звів гараж.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0070 га по АДРЕСА_1. На цій земельній ділянці він звів гараж.

У 2006 році ОСОБА_4 на сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_2 звела двоповерховий гараж.

Між сторонами виник спір щодо суміжного землекористування та дотримання правил добросусідства.

Згідно із ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив та не встановив меж його земельної ділянки та не вказав належних та допустимих доказів того, що спірна огорожа розміщена саме на його земельній ділянці, не дав належної оцінки листу начальника комунального підприємства «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» від 11 листопада 2014 року про те, що акта про передачу на зберігання, встановлення межових знаків земельної ділянки ОСОБА_3 від 27 липня 2011 року та абрису на земельну ділянку в оригіналі немає.

При цьому, висновок апеляційного суду про те, що до лівої стіни гаража ОСОБА_3 обмежений доступ внаслідок збудованих ОСОБА_4 перегородок є передчасним, оскільки він обґрунтований на фотографіях (т. 1 а.с. 35-47), які не містять відомостей щодо дати та місця їх виконання, особи, яка їх виконала, та відомостей щодо зображених на них об'єктів, зокрема достовірності межового знака. Крім того, суд не є спеціалістом у сфері містобудування діяльності, а тому апеляційний суд обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Також суд апеляційної інстанції не врахував преюдиційного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2010 року, що набрало законної сили та яким ОСОБА_3 відмовлено у позові до ОСОБА_4 про демонтаж цегляного паркану біля гаражів, а також того, що право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку ОСОБА_3 не оспорювалось. Апеляційний суд не дав цьому рішенню суду оцінки згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова