Справа № 308/983/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

при секретарі Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що він є одноосібним власником квартири в м. Ужгороді по вул. Челюскінців, 4/7 на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2011, укладеного між ним та ОСОБА_4 ОСОБА_4 було придбано вказану квартиру від ОСОБА_1, що діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2010.

Проте відповідачі (колишні власники квартири) продовжують проживати у цьому житлі, що створює перешкоди позивачу у володінні користуванні та розпорядженні його власністю.

Посилаючись на дані обставини та положення ст. ст. 319,321,383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, позивач просив визнати ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартири в м. Ужгороді по вул. Челюскінців, 4/7 та виселити їх із цього житла.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2015 року позов задоволено.

На це рішення подали апеляційну скаргу відповідачі. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 Зокрема вказують, що договір купівлі-продажу від 30.12.2010, укладений ОСОБА_1, що діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є недійсним, такий було вчинено під впливом обману, ОСОБА_2 не підписував довіреність, видану на імя ОСОБА_1, і такі обставини є предметом розгляду у кримінальних провадженнях. Також зазначали що провадження у даній цивільній справі відкрито щодо ОСОБА_6, а рішення ухвалено стосовно ОСОБА_2, що на їх погляд означає незалучення останнього до участі у справі.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.12.2010 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 придбав квартиру в АДРЕСА_1. Згідно п. 4 цього договору продаж вчинено за ціною 57 554,00 грн., які продавці отримали повністю до підписання цього договору. При цьому у цивільній справі № 712/2-4888/11 ОСОБА_5 і ОСОБА_2 уже раніше предявляли до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Ужгородського МНО ОСОБА_7., КП «БТІ м. Ужгорода» зустрічний позов про визнання одностороннього правочину (доручення) та договору купівлі-продажу недійсним. Однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2012 у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Дане рішення у частині вирішення зустрічного позову залишено без змін рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25.04.2013 (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 01.11.2011 ОСОБА_4 продав квартиру в м. Ужгороді АДРЕСА_2 ОСОБА_3, за яким 31.10.2014 зареєстровано право приватної власності в цілому (а.с. 4,5).

Відповідачі вважають зазначені вище договори купівлі-продажу квартири недійсними, оскільки ОСОБА_2 не підписував довіреність, видану на імя ОСОБА_1, і ці обставини є предметом розгляду як у цивільній справі, так і у кримінальному провадженні.

Ужгородським міськрайонним судом розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (справа № 308/12515/15-ц) (а.с.137139). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 лютого 2016 року провадження у даній цивільній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у зазначеній вище справі № 308/12515/15-ц (а.с. 144-145). Проте ухвалою суду касаційної інстанції від 09 листопада 2016 року ухвалу апеляційного суду від 18 лютого 2016 року було скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (а.с.174-175). Відповідачі в судовому засіданні апеляційного суду ствердили, що судом першої інстанції справу № 308/12515/15-ц ще не розглянуто.

Також ОСОБА_2 заявляв клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства за № 0000336, № 0001659, № 001587. Проте відповідачі ствердили, що досудове розслідування у цих провадженнях ще не завершено і на розгляд до суду вони не передані. Ухвалою від 15.03.2017 апеляційний суд відмовив у зупиненні провадження у даній цивільній справі.

Таким чином, щодо договорів купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1, укладених 30.12.2010 та 01.11.2011, діє презумпція правомірності правочинів (ст. 204 ЦК України), і право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

Проте колишні власники квартири - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - продовжують проживати у цьому житлі, чим створюють перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні його власністю.

До того ж за відомостями ГУДМС України в Закарпатській області відповідачі є зареєстрованими в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13, 14).

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України), яке він здійснює на власний розсуд (ч.1 ст. 319). Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, зокрема і шляхом виселення, а власник сам визначає своє право володіння і розпорядження власністю.

Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в силу п.1.ч. 1 ст. 346 ЦК України припинилося 30.12.2010 внаслідок відчуження власниками свого майна.

За таких обставин позовна вимога нового власника про примусове виселення відповідачів є обґрунтованою.

Разом з тим щодо вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням необхідно вказати таке.

Питання про право користування особи жилим приміщенням вирішується відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), і такі положення регулюють право користування житлом членами сімї власника житла.

Оскільки відповідачі не є і не були членами сімї попереднього власника квартири (ОСОБА_4Й.), а тому задоволення місцевим судом вимоги із фактичним застосуванням норм, що регулюють питання втрати права користування жилим приміщенням членами сімї є помилковим. Виселення відповідачів з належної позивачу квартири є достатнім для захисту його права. А відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами та доповненнями) судове рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, виселення, є підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права (п.п. 3, 4 ст 309 ЦПК України), підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги. При цьому рішення у частині задоволення вимоги про виселення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України).

ОСОБА_3 понесено і документально підтверджено судові витрати в розмірі 519,20 грн., з яких 243,60 грн. при поданні позову та 275,60 грн. при поданні касаційної скарги (а.с. 149), а відповідачами - 268,40 грн. за подання апеляційної скарги (вимоги якої задоволено наполовину). Тому на користь ОСОБА_3 слід стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із кожного по 192,50 грн. судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (519,20 134,20 = 385; 385 : 2 = 192,50).

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2015 року в частині задоволення вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом скасувати, та ухвалити і цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2015 року в частині задоволення вимоги про виселення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 192,50 грн. із кожного судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: