АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/535/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Добриднюк Н. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І., Сіренка Ю. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на зерно сої та зобов'язати виділити зерно сої,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності на зерно сої та зобов'язати виділити зерно сої, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 травня 2015 року рішенням Лисянського районного суду Черкаської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірванні шлюбу спільне майно подружжя було поділене в добровільному порядку, по взаємній згоді. Відповідачка оформлена як приватний підприємець та орендує земельну ділянку. В 2015-2016 році ними було посіяно зернові культури на орендованих ділянках, які після дозрівання були поділені між сторонами. Проте позивач стверджує, що ОСОБА_8 зібрала урожай сої з площі 13 га. і не зробила її поділ з позивачем. Крім того ОСОБА_7 вказує, що він особисто обробляв земельну ділянку під сою та брав гроші у борг для її посіву та обробітку. Загальна сума боргу становить 79080 грн.

У зв'язку з чим просив суд визнати право власності за ним, ОСОБА_7, на ? частину зерна сої та право погашення спільних боргів в сумі 79080 грн. Зобов'язати відповідачку виділити позивачу 78 центнерів зерна сої та відшкодувати витрати на погашення боргів в сумі 39540 грн.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2016 року ОСОБА_7 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити повністю.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на зерно сої та зобов'язати виділити зерно сої, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів, що саме в період після розірвання шлюбу він спільною працею та коштами з відповідачкою набув право спільної власності на зерно сої.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області 12 травня 2015 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано та припинено подружні відносини. Відповідачка ОСОБА_8 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_9 перейшли проживати в домоволодіння матері ОСОБА_8, ОСОБА_10 Також в добровільному порядку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 провели розподіл спільного майна подружжя.

ОСОБА_8 являється фізичною особою підприємцем. Згідно договору оренди землі від 27 травня 2009 року ФОП ОСОБА_8 орендує земельну ділянку площею 12,9998 га. в межах Вотилівської сільської ради строком на 15 років. Через рік після розірвання шлюбу в 2016 році дана земельна ділянка була оброблена та на ній посіяно сою, після дозрівання якої даний урожай сої було зібрано.

ОСОБА_7 посилаючись на те, що між ним та бувшою дружиною було укладено усну домовленість про спільну діяльність по обробітку та вирощування урожаю сої на орендованій ОСОБА_8 просив суд визнати за ним право власності на ? частину спільних боргів, взятих на обробіток земельної ділянки та ? частину урожаю та виділити йому половину врожаю зерна сої.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачка ОСОБА_8 заперечувала наявність усної домовленості на спільний обробіток в вирощування врожаю сої з ОСОБА_7 після розірвання шлюбу та заявила, що всі дії по обробітку орендованої нею земельної ділянки та вирощуванню врожаю сої здійснювала вона самостійно.

Згідно з положеннями ст. ст. 11, 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ст. ст. 1130, 1131 ЦК за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі.

Такого договору в письмовій формі про спільну діяльність по обробітку орендованої відповідачем ОСОБА_8 земельної ділянки позивач ОСОБА_11 не надав.

За встановлених обставин, які підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_7 не надав суду першої та суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів щодо спільної діяльності, площі посівів та кількості зібраного врожаю чи вартості зерна.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін та відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не врахував вимоги ч.4 ст. 368 ЦПК України є безпідставним та не спростовує висновків районного суду, оскільки відсутні будь-які документальні підтвердження, що саме це майно є об'єктом спільної сумісної власності та було набуте спільними зусиллями згідно договору про спільну діяльність після розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Тому вірно встановивши факти і відповідно їм правовідносини, постановивши рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі наявних та наданих сторонами належних та допустимих доказів, суд першої інстанції ухвалив правильне та справедливе рішення, яким відмовив ОСОБА_7 в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2016 року відхилити, а рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу її проголошення.

Головуючий :

Судді :