Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що із ОСОБА_7 він розлучився у липні 1993 року. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 грудня 1996 року він є власником квартири АДРЕСА_1. У 1997 році він дав згоду на реєстрацію місця проживання відповідача у своїй квартирі для догляду та виховання за їхнім сином - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із відповідачем вони не пов'язані сімейними відносинами, ОСОБА_7 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив позбавити ОСОБА_7 права користування квартирою АДРЕСА_1 виселити її із цієї квартири.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 виселивши її із цієї квартири. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 1993 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 грудня 1996 року ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1, в якій з 17 червня 1997 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_7, а із 02 липня 2004 року - сина сторін - ОСОБА_8

ОСОБА_7 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов, суди виходили із того, що на підставі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач без достатніх правових підстав користується спірною квартирою, що порушує право власності позивача та свідчить про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Висновки судів відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами за вимогами ст. 212 ЦПК України, те, що ОСОБА_7 вселилася до квартири АДРЕСА_1 та проживає у ній не як член сім'ї власника квартири, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ОСОБА_6 не пов'язана, суди дійшли обґрунтованого висновку про захист порушеного права власності позивача на квартиру на підставі ст. 391 ЦК України, яку до спірних правовідносин застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про те, що спірна квартира є її з відповідачем спільною сумісною власністю, безпідставні, оскільки спільність праці або грошових затрат сторін у набутті квартири АДРЕСА_1 у судовому порядку не встановлено.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно відхилити відповідно до положень ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик