Справа № 456/1207/12 Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/324/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю прокурора Заяць І.Є., представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2012 року у справі за позовом Стрийського міжрайонного прокурора в інтересах Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором,-

встановила:

16.02.2012 р. Стрийський міжрайонний прокурор звернувся в суд в інтересах ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4про стягнення солідарно заборгованості по кредитному договору в сумі 412743 грн. 24 коп.

В обґрунтування вимог покликався на те, що згідно договору від 28 червня 2008 року банк надав ОСОБА_3 кредит на купівлю автомобіля в сумі 23512 доларів США із номінальною процентною ставкою 14.50 % річних, з остаточною датою погашення 28 липня 2015 року. ПАТ «Родовід Банк» свої зобов»язання за кредитним договором від 28 липня 2008 року виконав повністю, однак відповідач свої зобов»язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконувала, а тому станом 23 січня 2012 року допустила заборгованість за тілом кредиту в сумі 18801,45 доларів США, за нарахованими відсотками в сумі 2680,63 доларів США, пеня за простроченим кредитом 30176,69 доларів США, загальна сума боргу становить 51658,77 доларів США, що еквівалентно 412743,24 грн.

Для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором укладений договір поруки з ОСОБА_4, який взяв на себе зобов»язання за своєчасне та повне виконання зобов»язань позичальником за кредитним договором.

Оскільки відповідачі належним чином не виконали умови кредитного договору, просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» 412473,24 грн. заборгованості за кредитним договором.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» 412743 грн. 24 коп. та в дохід держави 3219 грн., які повинен був сплатити позивач при подачі позову в дохід держави.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, з окаржуваним рішенням не погоджується, вважає його безпідставним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-100цс14 від 03.09.2014 року зазначає, що суд не застосував до правовідносин приписи частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню та не врахував право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Звертає увагу, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості за кредитом складає 18801,45 дол. США, за відсотками 2680,63 дол., при цьому заборгованість з пені 30176,69 дол. США.

Розмір пені значно перевищує розмір основної заборгованості, отже й розмір заподіяних несплатою заборгованості збитків.

На думку апелянта, позовна заява подана особою, яка немає повноважень на ведення справи, оскільки прокурор не визначив, в чому полягає порушення інтересів держави внаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору, відтак суд першої інстанції мав залишити позовну заяву без розгляду.

Також, 21.07.2011 року банк на адресу ОСОБА_3 направив лист-вимогу про дострокове, в термін до 26.07.2011 року, повернення суми отриманого кредиту та процентів, тому протягом шести місяців після зміненої дати настання строку виконання зобовязання, припинилась і порука. Оскільки позов предявлений 16.02.2012 року, тобто за межами шести місяців з дня настання строку виконання зобовязання, позовні вимоги до поручителя задоволенню не підлягають.

Окремо вертає увагу на те, що відповідач не отримувала жодної повістки у судові засідання у даній справі.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2012 року, позовну заяву залишити без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також пояснення прокурора Заяць І.Є. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 41.1/АА-0020.08.2 за умовами якого остання отримала кредит на купівлю автомобіля в сумі 23512 доларів США, строком до 28 липня 2015 року зі сплатою 14.50 % річних (а.с. 8-11).

Детальний розпис сукупної вартості кредиту відображений у Додатку № 1 до договору (а.с. 12).

Банк свої зобовязання за договором кредиту виконав, що сторонами не оспорюється та підтверджується випискою з особового рахунку, за яким на рахунок ОСОБА_3 №606.840.00020 USD 28.07.2008 року зараховано кредит у сумі 23512 доларів США (а.с. 21).

В забезпечення виконання даного Кредитного договору, 28.07.2008 року між ОСОБА_4 та Банком укладений Договір поруки № 41.1/АА-00020.08.2-3/П, за яким ОСОБА_4 прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань та став солідарним боржником за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином виконано обов`язки за договором про надання кредиту, натомість відповідач ОСОБА_3 прострочила погашення поточних платежів за кредитом та нарахованих відсотків, не повернула отриманий кредит, такі зобов`язання не виконав і відповідач фінансовий поручитель ОСОБА_4

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, однак не в повній мірі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов»язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов»язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

В свою чергу, згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1.8. зазначеного вище Кредитного договору у разі невиконання позичальником умов п.п. 3.2, 3.3 договору, банк залишає за собою право нарахування штрафу та розірвання кредитного договору в односторонньому порядку.

Порядок нарахування процентів визначений розділом 4 кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо строків платежів відповідно до умов договору, у звязку з чим підставною є вимога кредитора до боржника про повернення кредиту, процентів та сплату штрафних санкцій.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду про стягнення пені у відповідному розмірі.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою.

Вирішуючи спір, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що розмір неустойки нарахований банком у сумі 30176,69 дол. США є значно більшим від розміру боргового зобов'язання, а тому згідно з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України є підстави для зменшення відповідної суми до 18801,45 дол. США, еквівалент якої на дату проведення розрахунку складає 150204,78 грн., що не перевищуватиме збитків, завданих позивачу несвоєчасним виконанням договірних зобов'язань та відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України.

Відтак, рішення суду необхідно змінити, зменшити розмір пені, що тягне за собою зменшення заборгованості в цілому.

Що стосується доводів апелянта про припинення договору поруки з підстав, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, правова позиція з даного питання викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року по справі № 6-2662цс15, яка зводиться до наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

З матеріалів справи встановлено, що 21.07.2011 року банк на адресу ОСОБА_3 направив лист-вимогу про дострокове, в термін до 26.07.2011 року, повернення суми отриманого кредиту, процентів та пені, попередивши, що у випадку невиконання вимоги у вказаний строк, банком буде звернуто стягнення на предмет застави відповідно до умов Договору шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с. 61-62).

В свою чергу, із позовом в суд, в тому числі і до поручителя ОСОБА_4, прокурор в інтересах банку звернувся лише 16.02.2012 року.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_4, оскільки вимогу до поручителя ОСОБА_4 про повернення заборгованих сум кредитор предявив більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобовязання (26.07.2011 року), а саме 16 лютого 2012 року.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення суми заборгованості з відповідача ОСОБА_4 необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги в цій частині.

В свою чергу, рішення районного суду в частині визначеної суми заборгованості необхідно змінити, зменшивши розмір заборгованості яку необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь ПАТ «Родовід Банк» за кредитним договором № 41.1/АА-0020.08.2 від 28 липня 2008 року до 321462 грн. 57 коп., врешті рішення залишити без змін.

Інші доводи апелянта в частині звернення із позовною заявою особи, яка немає повноважень на ведення справи, оскільки прокурор не визначив, в чому полягає порушення інтересів держави внаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору, є безпідставними, оскільки статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" (в ред. на час звернення із позовом) та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відтак, звернення із позовом прокурора в інтересах держави в особі ПАТ «Родовід Банк», 99,9% статутного капіталу якого на той час належало державі в особі Міністерства фінансів України, відповідало вимогам зазначених вище нормативно-правових актів.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2012 року в частині солідарного стягнення суми заборгованості та судового збору з відповідача ОСОБА_4 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором № 41.1/АА-0020.08.2 від 28 липня 2008 року в розмірі 412743 грн. 24 коп. та в дохід держави судового збору в сумі 3219 грн.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2012 року в частині визначеної суми заборгованості змінити, стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №41.1/АА-0020.08.2 від 28 липня 2008 року в розмірі 321462 (триста двадцять одна тисяча чотириста шістдесят дві) грн. 57 коп.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_6