АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

25 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року,

встановила:

24.10. 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 100 000 грн. у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вказаним рішенням частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ( далі - ТОВ "ОТП Факторинг Україна") до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та солідарно стягнуто пеню за прострочення виконання зобов'язання в сумі 100 000 грн. При цьому судом не надано правової оцінки відповідності окремих пунктів кредитного договору, які стосуються нарахування пені, вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 до ПАТ "ОТП Банк", треті особи: ТОВ "ОТП Факторинг Україна", ОСОБА_5 про визнання недійсними окремих положень кредитного договору задоволено. Визнано недійсними пункти 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини №2 кредитного договору №ML-044/482/2007 від 24 грудня 2007 року,укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_4, на підставі яких з неї та ОСОБА_5 стягнуто пеню в розмірі 100 000 грн.

Оскільки вказана нововиявлена обставина існувала ще до моменту ухвалення судового рішення, однак сторонам та суду про неї стало відомо лише з 22 вересня 2016 р. - з моменту набуття судовим рішенням законної сили, з урахуванням вимог ч.1, п.1 ч.2 ст.361, ст. 362 - 364 ЦПК України просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 пені за прострочення виконання зобов'язань переглянути у зв'язку з нововиявленими обставинами та скасувати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 100 000 грн. переглянути за нововиявленими обставинами та скасувати.

Свої доводи мотивує тим, що у зв'язку з набранням законної сили рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 р., яким визнано недійсними умови кредитного договору в частині стягнення пені з моменту їх укладення, виникли правові підстави для перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення пені у зв'язку з нововиявленими обставинами

В судовому засіданні представник ОСОБА_2, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - Виговська Д.О. просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників осіб, що беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її відхилення з огляду на наступне.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року в сумі 70 608 доларів США 95 центів, що за курсом НБУ станом на 21 листопада 2014 року становить 1 069 447 гривень 89 копійок, відсотки за користування кредитними коштами в сумі 4 381 доларів США 68 центів, що за курсом НБУ станом на 21 листопада 2014 року становить 66 365 гривень 22 копійки, пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 100 000 гривень, а всього 1 235 813,11 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором №001/229/06 від 12 січня 2006 року в сумі 4 012,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання окремих положень кредитного договору недійсними відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року залишено без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення з неї пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 100 000 грн. у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що судом не надано правової оцінки відповідності окремих пунктів кредитного договору, які стосувалися нарахування пені, вимогам чинного законодавства. В подальшому рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, визнано недійсними пункти 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини №2 кредитного договору №ML-044/482/2007 від 24 грудня 2007 року, укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_4, на підставі яких з неї та ОСОБА_5 стягнуто пеню в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, про недійсність окремих положень кредитного договору в частині сплати неустойки ОСОБА_4 посилалась у відповідному позові до Голосіївського районного суду м. Києва, поданому у жовтні 2014 року. При цьому остання не була позбавлена можливості заявити зустрічний позов у даній справі, проте своїм правом не скористалась.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в частині стягнення пені, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами ( ст.212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 361, 365 ЦПК України, дійшов до правильного висновку про те, що наведені заявником підстави та обставини у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленими, а тому вплинути на висновки суду при ухваленні рішення не могли.

Зазначені висновки суду відповідають роз'ясненням, наданим у пп. 3, 4, 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами".

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 цієї постанови, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, про погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Разом з тим, судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами, у разі якщо обставини, передбачені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, відсутні, а є підстави для пред'явлення нової вимоги, а також якщо обставини виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення.

Таким чином, заявником не доведено належними та допустимими доказами, що вказані нею обставини є нововиявленими відповідно до вимог ст. 361 ЦПК України.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Рябих проти Росії»).

Отже, вказані заявником обставини не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, а можуть бути підставою за наявності правого обґрунтування підставою для пред'явлення нових вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, і підстав для її скасування з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Керуючись ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №755/22438/14-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/4859/2017

Головуючий у суді першої інстанції: ГавриловаО.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.