Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Грушицького А.І., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що 17.07.2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOZ0GA, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 69868,72 доларів США.

Проте, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором у звязку з чим станом на 25.11.2015 року виникла заборгованість в розмірі 125235,70 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 62027,54 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 48559,25 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 13148,91 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 1500 доларів США.

Позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA від 17.07.2008 року в розмірі 125235,70 доларів США, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.12.2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA від 17.07.2008 року в розмірі 125235 доларів 70 центів США, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 62027 доларів 54 центи США; заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 48559 доларів 25 центів США; заборгованість за комісією за користування кредитом в розмірі 13148 доларів 91 цент США; пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 1500 доларів США, а також понесені витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 44972 грн. 14 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру стягнення заборгованості і судових витрат, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору № VOZ0GA від 17.07.2008 року у звязку з чим виникла заборгованість, тому прийшов до висновку, що заявлений банком позов про стягнення цієї заборгованості з відповідача підлягає до задоволення.

Однак, з висновками місцевого суду щодо розміру стягнення заборгованості погодитися не можна, з огляду на таке.

Місцевим судом при розгляді справи встановлено, що 17.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOZ0GА000000026, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 69868,72 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17.07.2018 року (а.с.9-13).

Згідно із п. 5.1 кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4. договору за кожний день прострочки (а.с.10 на звороті).

Пунктом 8.4. договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязання із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктами 5.4., 5.5. кредитного договору визначено, що нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником. Терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років (а.с.10).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.11.2009 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № VOZ0GА000000026 від 17.07.2008 року у розмірі 64 612 доларів США 19 центів станом на 16.03.2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 14, яка знаходиться по вул. Коперніка, буд. 36 в м. Луцьку Волинської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності (а.с.40, 41).

Звертаючись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості банк скористався своїм правом дострокового стягнення всієї суми кредиту і відсотків і змінив таким чином строк виконання зобовязання.

В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 1080цс15 від 03 лютого 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

З наявних у справі матеріалів справи встановлено, що на момент розгляду справи заочне Луцького міськрайонного суду від 26.11.2009 року не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося.

Отже, за таких обставин є можливим стягнення суми заборгованості і це не призведе до подвійного стягнення боргу за вказаними кредитним договором.

Виходячи із змісту згаданого рішення суду, за яким достроково звернуто стягнення всієї суми кредитної заборгованості, нарахованої станом на 16.03.2009 року, на предмет іпотеки, слід вважати, що з наступного дня після цієї дати почався перебіг встановленого договором пятирічного строку позовної давності.

Відповідно до наданого банком розрахунку загальна сума заборгованості відповідача за згаданим кредитним договором станом на 25.11.2015 року становить 125235,70 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 62027,54 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 48559,25 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 13148,91 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 1500 доларів США (а.с.4-7).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Умовами договору, зокрема п. п. 2.2.5. та 2.3.5. передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника, при настанні строків платежів, передбачених умовами цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із розрахунку заборгованості та наданої банком апеляційному суду виписки з рахунку відповідача ОСОБА_3 та меморіальних договорів, після ухвалення згаданого рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в період з 11 травня 2010 року по 22 червня 2011 року на підставі наведених умов кредитного договору банком на погашення кредитної заборгованості списувались, наявні на рахунках відповідача кошти. Ці платежі, внесення яких у такий спосіб обумовлено сторонами кредитного договору, свідчать про визнання відповідачем свого боргу, а тому в даному випадку строк позовної давності, визначений сторонами договору в пять років, що відповідає положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України, перервався останній раз 22 червня 2011 року та почав свій перебіг з наступного дня і не закінчився до звернення кредитора з даним 24.12.2015 року.

З цих підстав колегією суддів не приймаються до уваги покликання відповідача та його представника про те, що банком було пропущено строк позовної давності.

Місцевий суд задовольняючи позов, правильно виходив з того, що оскільки відповідачем зобовязання за кредитним договором належним чином не виконуються, тому заявлені банком вимоги про стягнення заборгованості є підставними.

Однак, стягуючи суму кредитної заборгованості та пеню в доларах США, місцевий суд не врахував наступних положень законодавства.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Установивши, що умовами кредитного договору сторони визначили грошовий еквівалент зобовязань ОСОБА_3 в доларах США, місцевий суд помилково не стягнув з позичальника суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день платежу, а тому виходячи з наведених положень законодавства на користь банку підлягає до стягнення заборгованість за тілом кредиту станом на 25.11.2015 року в розмірі 62027,54 доларів США, що еквівалентно 1484939 грн. 31 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 48559,25 доларів США, що еквівалентно 1162508 грн. 44 коп.

Статтею 257 ЦК України установлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір пені за період 12 місяців до звернення банку до суду з даним позовом становить 45351,41 долари США (169839,69 доларів США 124488,28 доларів США), проте користуючись своїм диспозитивним правом, банк у своїх вимогах просив суд стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 1500 доларів США, що й суд зробив з додержанням положень ст. 11 ЦПК України щодо меж судового розгляду, додавши суму пені до загальної суми заборгованості. Проте, суд не врахував того, що у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день платежу, а тому враховуючи, що розмір пені банком визначений в 1500 доларів США, на день платежу 25.11.2015 року офіційний курс гривні до долара США становив 23,94 грн., тому в гривневому еквіваленті вказаний розмір пені, який підлягає до стягнення разом із означеною вище сумою заборгованості, в даному випадку становитиме 35910 грн. (1500 доларів США х 23,94 грн.),

За таких обставин загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь банку становить 112086,79 доларів США, що еквівалентно 2683357 грн. 75 коп., до якої входить: - заборгованість за тілом кредиту в розмірі 62027,54 доларів США, що еквівалентно 1484939 грн. 31 коп.; - заборгованість за відсотками в розмірі 48559,25 доларів США, що еквівалентно 1162508 грн. 44 коп.; - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 35910 грн.

В той же час, на думку колегії суддів, помилковим є висновок місцевого суду про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 13148,91 доларів США, з огляду на таке.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 17.07.2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Місцевий суд, стягуючи заборгованість за комісією за користування кредитом в розмірі 13148,91 доларів США, на зазначені положення закону не звернув уваги та не врахував того, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому банк нараховував, а відповідач частково оплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

З цих підстав вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 13148,91 доларів США не підлягають до задоволення.

Отже, з врахуванням наведених та встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення як таке, що в неповній мірі відповідає обставинам справи підлягає зміні в частині розміру стягнення заборгованості, у звязку з чим абзац другий резолютивної частини рішення слід викласти у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA від 17 липня 2008 року в розмірі 112086,79 доларів США, що еквівалентно 2683357 грн. 75 коп., яка складається з:

- заборгованості за тілом кредиту в розмірі 62027,54 доларів США, що еквівалентно 1484939 грн. 31 коп.;

- заборгованості за відсотками в розмірі 48559,25 доларів США, що еквівалентно 1162508 грн. 44 коп.;

- пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 35910 грн.»

Оскільки апеляційним судом змінюється розмір кредитної заборгованості, відповідно змінюється і розмір судового збору, який підлягає до стягнення на користь банку з відповідача і його слід обраховувати виходячи із встановленого апеляційним судом розміру кредитної заборгованості - 2683357,75 грн. та встановленої Законом України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою в розмірі 1,5% відсотка ціни позову, розмір якого в даному випадку буде становити 40250,37 грн. (2683357,75 грн. х 1,5% відсотка ціни позову).

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає зміні також і в частині стягнення судових витрат, у звязку з чим абзац третій резолютивної частини рішення слід викласти у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 40250 грн. 37 коп.»

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2016 року в даній справі в частині розміру стягнення заборгованості і судових витрат змінити.

Абзац другий і третій резолютивної частини рішення викласти в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA від 17 липня 2008 року в розмірі 112086,79 (сто дванадцять тисяч вісімдесят шість) доларів США, що еквівалентно 2683357 (два мільйони шістсот вісімдесят три тисячі триста пятдесят сім) грн. 75 коп., яка складається з:

- заборгованості за тілом кредиту в розмірі 62027,54 (шістдесят дві тисячі двадцять сім) доларів США, що еквівалентно 1484939 (один мільйон чотириста вісімдесят чотири тисячі девятсот тридцять девять) грн. 31 коп.;

- заборгованості за відсотками в розмірі 48559,25 (сорок вісім тисяч пятсот пятдесят девять) доларів США, що еквівалентно 1162508 (один мільйон сто шістдесят дві тисячі пятсот вісім) грн. 44 коп.;

- пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 35910 (тридцять пять тисяч девятсот десять) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 40250 (сорок тисяч двісті пятдесят) грн. 37 коп.»

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: