Справа № 415/1578/17
Провадження № 2/415/825/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю: секретаря Данько Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» про поновлення строку на звернення до суду та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач ОСОБА_1, із позовною заявою до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» про поновлення строку на звернення до суду та поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 листопада 2014 року вона була прийнята оператором котельної на опалювальний термін на ділянку №1 КП «Лисичанськтепломережа». 10 листопада 2015 року була звільнена по завершенню трудового договору опалювальний період 2014-2015 р.р. Після цього дата звільнення була виправлена на «09 листопада 2015 року». Вважає звільнення незаконним, оскільки опалювальний термін у м. Лисичанську починається з 15 жовтня та діє по 15 квітня кожного року, тому причин її звільнення у листопаді у відповідача не було. Окрім того, 09 листопада 2015 року позивач перебувала на лікарняному, що також свідчить про незаконність звільнення. Позивач не звернулась у встановлений законом місячний термін за захистом свого порушеного права у звязку з хворобою. Крім того, позивач не мала коштів на сплату юридичних послу, вона зверталась до різних юристів, але вони відмовляли їй у підготовці позову. У жовтні 2016 року вона звернулась до ЦНБВПД, їй був призначений захисник, у якого тривалий час перебували на розгляді документи позивача, але він також відмовив їй у підготовці позову. Позивач звернулась до «Гарячої лінії» ЦНБВПД і на теперішній час їй надали допомогу у складанні позову. У звязку з викладеним, позивач просила поновити їй строк на судове оскарження її звільнення, визнати наказ про її звільнення незаконним та скасувати його, поновити позивача на посаді оператора котельної на ділянки №1 КП «Лисичанськтепломережа».

Відповідач, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що позивачка була прийнята оператором котельні 2 розряду КП Лисичанськтепломережа на опалювальний період 2014/2015 р.р. згідно наказу №141-4 від 12.11.2014 року. Тобто між позивачем і відповідачем був укладений строковий договір. У зв'язку з тим, що на момент закінчення опалювального періоду 2014/2015р.р (31.03.2015р) позивач знаходилась на лікарняному листі (перший лікарняний лист виданий 23 березня 2015 року) її було звільнено по п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку договору 09.11.2015 р. останнім днем лікарняного листа, тобто причина звільнення - не звертання позивача з проханням надати їй відпустку (як зазначено у позовній заяві), а закінчення строку трудового договору. 10.11.2015 року Позивач була ознайомлена з наказом про звільнення (копія виписки з наказу №104-к від 10.11.2015), і їй була видана трудова книжка.

Також відповідач зазначає, що позивачем у позовній заяві не наведено жодних причин пропущення строку звернення до суду, в звязку з цим представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в зв`язку з цим у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 судове засідання не зявилась, через канцелярію суду надала заяву в якій позовні вимоги підтримала та поросила слухати справу за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

10.10.2014 року ОСОБА_1 звернулась до КП «Лисичанськтепломережа» із заявою про прийняття її на посаду оператора котельної 2 розряду на час опалювального сезону 2014/2015 року на дільницю №1, про що свідчить копія відповідної заяви.

Згідно копії наказу №141-к від 12.11.2014 року, ОСОБА_1 прийнята до КП «Лисичанськтепломережа» на час опалювального сезону на дільницю №1 оператором котельної з 13.11.2014 року з оплатою згідно штатного розкладу.

Згідно копії листа КП «Лисичанськтепломережа» №1209 від 24.06.2016 року, на адресу ОСОБА_1 направлено копія заяви про прийняття на роботу від 10.10.2014 року та витяг з наказу підприємства №141-к від 12.11.2014 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №385170, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 23.03.2015 року по 19.04.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №316227, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 20.04.2015 року по 27.05.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №316458, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 28.05.2015 року по 26.06.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГТ №351406, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 27.06.2015 року по 08.07.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №316735, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 09.07.2015 року по 12.08.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №316933, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 13.08.2015 року по 26.09.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №317302, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 27.09.2015 року по 29.10.2015 року.

Згідно копії листка непрацездатності серії АГО №317598, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 30.10.2015 року по 09.11.2015 року. З 10.11.2015 року приступити до роботи.

Проте, згідно копії листка непрацездатності серії АГТ №348862, ОСОБА_1 знов було відкрито лікарняний з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року.

Згідно копії виписки з історії хвороби №1995, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 23.05.2015 року по 18.04.2015 року.

Згідно копії виписки з історії хвороби №4117, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 27.06.2015 року по 08.07.2015 року.

Згідно копії виписки з історії хвороби №6406 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 16.10.2015 року по 29.10.2015 року.

Згідно копії виписки з історії хвороби №6949 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року.

Згідно копії епікризу з історії хвороби №7675 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 21.12.2015 року по 25.12.2015 року.

Згідно копії епікризу з історії хвороби №4602 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 13.08.2016 року по 23.08.2016року.

Згідно копії виписки з наказу КП «Лисичанськтепломережа» №104-к від 10.11.2015 року ОСОБА_1, оператор котельної 2 розряду дільниці №1 за закінченням строку трудового договору опалювальний період 2014/2015 звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України. Також згідно вказаної виписки позивач ознайомлена з наказом 10.11.2015 року.

Як вбачається з листа №2271 від 10.11.2015 року КП «Лисичанськтепломережа» звернулось до ОСОБА_1 з проханням повернути трудову книжку для внесення відповідних змін про припинення трудового договору.

Як вбачається з копії трудової книжки БТ-0956307, ОСОБА_1, 13.11.2014 року була прийнята до КП «Лисичанськтепломережа» оператором котельної 2 розряду на опалювальний сезон на дільницю №1. 09.11.2015 року звільнена за п.2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку договору. Дату звільнення «10.11.2015» виправлено на дату «09.11.2015» про що свідчить відповідний напис.

Згідно копії листа КП «Лисичанськтепломережа» №2304 від 16.11.2015 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні відпустки у звязку з звільненням її згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ про звільнення протиправним позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 23 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з роз'ясненнями наданими Міністерством праці та соціальної політики України у листі від 03.02.2003 №06/2-4/13, характер майбутньої роботи - означає, що робота не виконується постійно (наприклад, сезонні роботи). Умови виконання роботи - таке формулювання визначає роботу як постійну, але у зв'язку з конкретними умовами її виконання трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін. Передусім це може бути пов'язано з тим, що для виконання даної роботи вже прийнятий на роботу працівник, але він протягом певного періоду не може виконувати свої трудові обов'язки. Для заміщення тимчасово відсутнього працівника і провадиться прийняття на роботу іншого працівника за строковим трудовим договором. Згідно з ч. 2 статті 23 Кодексу можливість встановлення законодавчими актами випадків, коли допускається укладення строкових трудових договорів, не обмежена. Так, відповідно до статті 7 Кодексу передбачена можливість укладення строкового трудового договору, зокрема, з тимчасовими та сезонними працівниками.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду або виконанням певного обсягу робіт у певний період часу.

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Згідно з пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, при укладеннi трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторiн i може визначатись як конкретним термiном, так i часом настання певної подiї (наприклад, повернення на роботу працiвницi з вiдпустки по вагiтностi, родах i догляду за дитиною; особи, яка звiльнилась з роботи в звязку з призовом на дiйсну строкову вiйськову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду або виконанням певного обсягу робiт.

Частиною 2 ст.39-1 КЗпП України встановлено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 цього Кодексу.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що подаючи заяву про призначення на тимчасову посаду (на період опалювального періоду 2014/2015 рік), позивач надав свою згоду на відповідний строк роботи та усвідомлював наслідок такої згоди: припинення трудових відносин після закінчення цього строку. При цьому строковий трудовий договір з позивачем не переукладено, а тому такий договір не став безстроковим.

Згідно з ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі передбачено підставу припинення трудового договору, що укладений на певний строк, а саме, у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, зокрема, на час опалювального періоду, такий договір вважається укладеним на певний строк, тому настання обумовленого факту закінчення опалювального періоду є підставою для припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку.

При цьому, суд зауважує, що у разі звільнення працівника по п. 2 ст. 36 КЗпП України працівник не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов'язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору.

Відповідно до п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 , зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 днем звільнення вважається останній день роботи, тобто останній день дії строкового трудового договору.

Якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній внаслідок тимчасової непрацездатності або без поважних причин, наказ про звільнення видається, вноситься запис про звільнення в трудову книжку, а працівника телеграмою чи рекомендованим листом повідомляють про звільнення і необхідність одержання трудової книжки.

При цьому, пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 вказує на недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці та стосується як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак даній справі, звільнення відбулося у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Таким чином, перебування позивача на лікарняному в даному випадку не перешкоджало його звільненню з посади, адже він перебував на ній на визначений строк, опалювальний сезон.

З копії рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради №326 від 21.10.2014р. «Про початок опалювального сезону 2014-2015рр. в м.м. Лисичанськ, Новодружеськ, Привілля» вбачається що, опалювальний сезон розпочато з 22.10.2014р.

З копії наказу КП «Лисичанськтепломержа» №269 від 22.10.2014р. «Про начало опалювального сезону» вбачається що, начальнику відділу кадрів ОСОБА_3 наказано укомплектувати дільниці та цеха обслуговуючим персоналом по мірі запуску котельні. У звязку з цим, робочий день для ОСОБА_3 вважати робочим днем 25.10.2014 року.

Згідно копії наказу КП «Лисичанськтепломережа» №66 від 18.03.2015 року «Про закінчення опалювального сезону в мм. Лисичанськ, Новодружеськ, Привілля», 31.03.2015 року припинено надання послуг з централізованого опалення споживачам житлового фонду та соціальної сфери.

Згідно приписів ст. 39-1, ст. 36 КЗпП якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

В даному випадку оскільки позивач тривалий час перебувала на лікарняних, з яких вбачається, що кожного разу в лікарняних підкреслено, що ОСОБА_1 продовжує хворіти, а саме в листку непрацездатності серії АГО №317598, згідно якого ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 30.10.2015 року по 09.11.2015 року, зазначено, що необхідно приступити 10.11.2015 року до роботи. Отже, останнім днем коли відповідач вимагав припинення договору в звязку із закінчення його строку був останній день перебування позивача на лікарняному тобто 09.11.2015 року. Оскільки саме згідно листка непрацездатності серії АГО №317598 ОСОБА_1 повинна була приступити у вівторок 10.11.2015 року до роботи.

Судом встановлено, що дійсно згідно копії листка непрацездатності серії АГТ №348862, ОСОБА_1 знов було відкрито лікарняний з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року, проте вона вже була звільнена у понеділок 09.11.2015 року.

Також, суд вважає за необхідне вказати, що при звільненні за п. 2 ст.36 КЗпП законодавець встановлює обов'язок роботодавця працевлаштувати лише певні категорії працівників, перелік яких закріплено ст.184 КЗпП України (вагітних жінок і жінок, котрі мають дітей у віці до 3 років (або до 6 років, якщо дитина за медичним висновком вимагає домашнього догляду), самотніх матерів при наявності дитини у віці до 14 років або дитини-інваліда) до яких позивач не належить, доказів протилежного до суду не надано.

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Так, у п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи вказане, суд приходить до висновку, що відповідач при звільненні позивача з роботи діяв у відповідності до вказаних вище законодавчих норм, оскільки у зв'язку із закінченням опалювального сезону 2014/2015 р.р. дія строкового трудового договору, укладеного з позивачем саме на цей період, закінчилась, відповідачем доведено, що спірний наказ №104-к від 10.11.2015 року прийнятий у межах повноважень, у спосіб та порядок, що передбачений чинним законодавством України та доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади.

Враховуючи що в ході судового розгляду справи встановлено правомірність прийняття наказу про звільнення позивача, суд зазначає, що позовні вимоги про поновлення позивача на посаді оператора котельної на ділянки №1 КП «Лисичанськтепломережа» не підлягають задоволенню.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову позивача, суд керується положеннями ст. 233 КЗпП України відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, чинне законодавство обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів конкретно визначеним строком.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

У відповідності до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, суд керується роз'ясненням, наданим в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року: встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ознайомлена з наказом про звільнення 10.11.2015 року.

Аналізуючи приписи наведених норм закону, суд зазначає, що для звернення з зазначеним позовом позивач повинен був звернутися в місячний строк.

Отже, як що позивач вважала, що оскаржуваним наказом порушені її права повинна була звернутися до суду до 10.12.2015 року включно.

Поте, позивач звернулась до суду з вказаним позовом 21.03.2017 року.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...".

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку на звернення до суду, позивач посилався на те, що у неї погіршився стан здоровя і вона змушена була звернутись до лікарів, окрім того вона не є юридично обізнаною, коштів для звернення не було. При звернення до ЦНБВПД їй неодноразово відмовляли у складанні позову і лише 02.11.2016 позивачу було призначено захисника.

З наданих до суду копій листка непрацездатності серії АГТ №348862 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року, згідно копії виписки з історії хвороби №6949 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 10.11.2015 року по 13.11.2015 року, згідно копії епікризу з історії хвороби №7675 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 21.12.2015 року по 25.12.2015 року, згідно копії епікризу з історії хвороби №4602 ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська з 13.08.2016 року по 23.08.2016 року.

Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що вона пропустила строк для звернення до суду у звязку з хворобою, оскільки після звільнення наступного разу ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ЦМЛ ім. Тітова з 21.12.2015 року по 25.12.2015 року що підтверджується копією епікризу із хвороби №7675, тобто вже після спливу місячного строку, встановленого для звернення до суду для вирішення трудового спору.

Щодо доводів позивача про неможливість своєчасного звернення до суду через відсутність коштів для цього суд враховує ті обставини, що позивач за подання вищевказаного позову звільняється від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», про що був обізнаний, оскільки при поданні позову судовий збір не сплачував.

Доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду з поважних причин, посилаючись на юридичну необізнаність, суд не приймає, оскільки юридична необізнаність не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Надаючи оцінку такому обґрунтуванню, суд виходить з того, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Проте, вказані позивачем обставини не можуть бути визнані обґрунтованими.

Таким чином зазначені позивачем причини пропуску місячного строку звернення до суду не є поважними, оскільки наявність названих причин не обмежувала її, своєчасно звернутись до суду за захистом, на її думку, порушеного права на працю. Зазначені причини для позивача не були обмеженням, що повязане з обмеженням переміщуватись лише територією лікарні чи безпорадним станом позивача, неписьменністю позивача, її перебуванням у тривалому відряджені чи виїзді з постійного місця проживання за кордон, не є предметом недосяжності своєчасного отримання юридичних консультацій з питань трудового та процесуального права, а також відсутність протиправних дій іншої сторони у трудовому спорі з метою зашкодити позивачу своєчасному зверненню до суду з позовними вимогами.

Отже позивач мав можливість звернутися до суду у встановлені законом строки.

Будь-яких інших поважних причин тривалого (майже півтора року) пропуску строку звернення до суду позивач суду не надав.

В періоди між лікування не позбавляло можливості позивача звернутись до суду вчасно, а тому, суд дійшов висновку, що саме за відсутності таких поважних підстав порушений строк звернення до суду поновленню не підлягає, а в задоволенні позову слід відмовити у звязку з порушенням цього строку.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в ухвалі ВСУ від 31 березня 2010 року по справі №6-14188св09, ухвалі ВССУ від 21 квітня 2016 року по справі №6-5985ск16, що має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 36, 233 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» про поновлення строку на звернення до суду та поновлення на роботі залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.В. Коваленко