Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання незаконним наказу в частині формулювання причин звільнення, зміни формулювання звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі - ДП «ЦСЕНСМ»), мотивуючи тим, що на підставі наказу від 2 вересня 2013 року він був прийнятий на посаду інженера в Запорізьку філію ДП «ЦСЕНСМ». Наказом від 2 жовтня

2013 року він був переведений на посаду завідуючого Розівської сортодослідної станції Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ», а на підставі наказу від 11 липня 2014 року переведений на посаду завідуючого Бердянської сортодослідної станції Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ». Наказом від 24 березня 2014 року за ним закріплено постійне місце роботи на Розівській сортодослідної станції Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ» та цим же наказом встановлено доплата за розширення зони обслуговування.

1 квітня 2015 року позивач звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з систематичним невиконанням роботодавцем умов трудового договору» на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Двічі надсилав її електронною поштою до головного підприємства міста Києва та до Запорізької філії. Наказом від 7 квітня 2015 року його було звільнено

з 2 квітня 2015 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків

(п. 1 ст. 41 КЗпП України). 22 квітня 2015 року поштою позивач отримав трудову книжку з записом про його звільнення.

Вважав, що наказ від 7 квітня 2015 року виданий з порушенням норм трудового законодавства.

Посилаючись на те, що звільнення, оскільки не відповідало змісту його заяви, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати наказ від 7 квітня 2015 року незаконним, визнати формулювання звільнення на підставі п. 1

ст. 41 КЗпП України неправильним та незаконним, змінити формулювання його звільнення з п.1 ст. 41 КЗпП України на п. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати відповідача змінити запис в його трудовій книжці відповідно до його заяви від 1 квітня 2015 року на п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 квітня 2015 року. Крім того, незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яку просив стягнути з відповідача в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року, з урахуванням виправленої описки, позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ від 7 квітня 2015 року про звільнення з посади ОСОБА_3 за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Стягнуто з

ДП «ЦСЕНСМ» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу станом на 29 січня 2016 року в сумі 56 008,16 грн. Стягнуто з ДП «ЦСЕНСМ» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Змінено формулювання звільнення ОСОБА_3 з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зобов'язано ДП «ЦСЕНСМ» внести відповідний запис у трудову книжку.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 січня 2016 року в частині стягнення з ДП «ЦСЕНСМ» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди змінено, розмір останньої зменшено з 2 000 грн до 500 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «ЦСЕНСМ» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що звільнення позивача за п. 1 ст. 41 КЗпП України відбулось відповідачем з порушенням трудового законодавства, у зв'язку із чим суд визнав наказ незаконним, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Змінюючи формулювання звільнення ОСОБА_3 з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 3 ст. 38 КЗпП України, суд апеляційної інстанції посилався на те, що роботодавцем порушено законодавства про працю, а саме строки виплати заробітної плати, визначені ст. 115 КЗпП України, позивач 1 квітня 2015 року подав заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, тому роботодавець повинен був провести звільнення позивача саме з цієї підстави.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з наступних підстав.

Установлено, що з 2 вересня 2013 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДП «ЦСЕНСМ».

1 квітня 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з систематичним невиконанням роботодавцем умов трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України).

Згідно наказу від 7 квітня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача Бердянської сортодослідної станції Запорізької філії

ДП «ЦСЕНСМ» з 2 квітня 2015 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п. 1 ст. 41 КЗпП України). Підставою для звільнення було встановлено факт продажу ОСОБА_3 належної відповідачу пшениці на суму 56 010 грн.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 просив визнати наказ про його звільнення незаконним, змінити формулювання звільнення, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, посилаючись на порушення трудового законодавства.

За положеннями п. 1 ст. 41 КЗпП України одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзацах 1, 2 п. 18 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Вирішуючи спір, суди на вказане уваги не звернули, неповно встановили фактичні обставини справи, не дали належної оцінки доводам відповідача, не перевірили обставину, яка стала підставою звільнення

за п. 1 ст. 41 КЗпП України.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Ухвалюючи рішення про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суди в порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України не встановили, як саме формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача та якими доказами це підтверджено.

Ураховуючи наведене ухвалені в справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.
ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова О.В. Умнова