Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Попович О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» про стягнення боргу в порядку регресу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду зпозовом до приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» (далі - ПОСП «Мединівське») про стягнення боргу в порядку регресу.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 липня 2007 року між ПОСП «Мединівське»та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір № 012/110/504 про надання невідновлювальної кредитної лінії в сумі 750 000 грн строком до 17 липня 2012 року. Також, 17 липня 2007 року, у рахунок забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки № 012/110/504/2, за умовами якого він взяв на себе обов'язок відповідати перед кредитором за зобов'язаннями ПОСП «Мединівське». У зв'язку з тим, що у ПОСП «Мединівське» виникла заборгованість за кредитним договором, він, як поручитель, сплатив у рахунок погашення кредиту власні кошти.

Посилаючись на те, що ПОСП «Мединівське» не повернуло йому сплачені ним кошти, позивач просив суд стягнути з відповідача в порядку регресу борг у сумі 253 264 грн 38 коп.

Крім того, в ході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги та вказано про те, що між сторонами відбулась суброгація, а саме перехід права вимоги від кредитора до поручителя в існуючому зобов'язанні.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що 18 липня 2007 року між ПОСП «Мединівське» та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 012/110/504 про надання невідновлювальної кредитної лінії у сумі 750 000 грн строком до 17 липня 2012 року.

18 липня 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 012/110/504/2, за умовами якого останній, як поручитель, взяв на себе солідарну з позичальником відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань ПОСП «Мединівське» по кредитному договору (а. с. 9).

Пунктами 2.1, 3.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Нормами ч. 2 ст. 556 ЦК України передбачено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно з п. 2.3 договору поруки поручитель, після виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору, у відповідності до ст. 556 ЦК України, набуває всіх прав кредитора по виконаному ним зобов'язанню - кредитному договору від 18липня 2007 року № 012/110/504.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку має місце суброгація, оскільки при регресі одне зобов'язання замінює інше, а при суброгації здійснюється лише заміна кредитора.

Крім того, судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок про те, що внесені ОСОБА_3 грошові кошти були фактично повернуті йому відповідачем у період з 12 лютого 2013 року по 26 квітня 2013 року на підставі касових ордерів.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень й зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

О.В. Попович

І.М.Фаловська