АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/2446/17 Головуючий у 1 інстанції - Гайдук С.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

При секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання недійсною кредитної угоди в частині, та зарахування зайво сплачених коштів в рахунок кредитного боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») і, з урахуванням уточнень до позову, просила винести рішення, яким визнати недійсним пункт 1.3.2. Кредитної угоди від 22.09.2006 року за №8/2006/840-К/459-Н, за якою Банк надав позивачці кредитні кошти на споживчі потреби у сумі 26.600 дол.США на термін 240 місяців під 10% річних.

Позивачка зазначала, що указаним пунктом 1.3.2. Кредитного договору передбачена несправедлива умова, згідно якої позичальник зобов»язаний щомісячно сплачувати на рахунок кредитора кошти за управління кредитом протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки, як вважала позивачка, указана договірна умова є недійсною в силу Закону України «Про захист прав споживачів», тому просила суд зарахувати сплачені суми комісії за управління кредитом в рахунок сплати прострочених відсотків за користування кредитом та нарахованих відсотків за користування кредитом в порядку черговості, визначеної кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2016 року в позові відмовлено за пропуском строку позовної давності /а.с.69-73/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за їх відсутності.

За правилами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу, які є необхідними для чинності правочину.

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як слідує з матеріалів справи, 22.09.2006 року за №8/2006/840-К/459-Н між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір, який позивачка отримала споживчий кредит на суму 26.600 дол.США на термін 240 місяців під 10% річних.

При цьому, у п.1.3.2 цього договору сторонами передбачено, що позичальник зобов»язаний щомісячно сплачувати на рахунок кредитора кошти за управління кредитом протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

За розрахунком позивачки, на час звернення її до суду з цим позовом, вона здійснила указані платежі з часу набрання чинності Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредита», починаючи з 04.06.2007 року, у сумі 7.589,56 дол.США, яку вважає правомірним в порядку взаємозаліку внести в рахунок її кредитної заборгованості перед Банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредита, затверджених вище зазначеною Постановою НБУ №168, зареєстрованою в Мінюсті 25.05.2007 року за №541/13808, який набрав чинності 05.06.2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживачка про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Між тим, дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як слідує із матеріалів справи, кредитний договір за №8/2006/840-К/459-Н між сторонами укладено 22.09.2006 року, тобто, до дати набрання чинності Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредита, затверджених Постановою НБУ №168, який набрав чинності 05.06.2007 року.

Між тим, постанова НБУ №168, яка набрала чинності 05.06.2007 року була прийнята після укладення сторонами спірного кредитного договору, а тому цей договір, як і його частина, не може бути визнана недійсною, незважаючи на вище зазначену постанову НБУ.

Крім того, позивачка у позові посилається на порушення Банком ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні спірного кредитного договору, тому позивачці ще з часу укладання цього кредитного договору, тобто, з 22.09.2006 року, було відомо про умови договору, в тому числі, і про ті умови, які вона вважає несправедливими.

Так, колегія суддів погоджується з тим, що права позивачки, як споживача, були порушені, однак суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності звернення позивачки до суду з позовом про захист порушеного права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

А,згідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особуёяка його порушила.

Із аналізу указаних норм суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що оскільки позивачці було відомо про порушення її прав як споживача, в частині несправедливої умови підписаного нею пункту 1.3.2., а тому, саме з дня підписання цього кредитного договору, тобто, з 22.09.2006 року, їй стало відомо про порушення їх прав як споживача кредитних послуг. І з цієї дати у неї виникло право на судовий захист свого права.

Між тим, з позовом до суду позивачка звернулась лише у грудні 2015 року, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо визнання недійсним п.1.3.2 кредитного договору за №8/2006/840-К/459-Н від 22.09.2006 року, тому обґрунтовано застосував позовну давність до вимог позивача щодо визнання частково недійсним кредитного договору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді