Справа № 363/2448/16-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/846/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми позики та відсотків, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача борг у сумі 124 350 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсотки за позику станом на 01 липня 2016 року у сумі 158 794 грн. 95 коп., що дорівнює 6 385 доларів США та відсотки з 01 липня 2016 року по день ухвалення рішення судом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2012 року відповідачі взяли у нього та ОСОБА_7 у борг 5 000 доларів США терміном на строк до 01 серпня 2013 року зі сплатою відсотків у розмірі 0,1 % у день. Після закінчення строку повернення боргу відповідачі кошти не повернули, а також перестали сплачувати відсотки з 01 січня 2013 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд не дав оцінку доводам позивача щодо права солідарних вимог кредиторів, що передбачено ст. 542 ЦК України. Крім того, відмовляючи у позові, суд унеможливив подальше звернення з цього спору до суду, оскільки 01 серпня 2016 року закінчився строк позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно розписки від 01 серпня 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 взяли у борг у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 гроші в сумі пять тисяч доларів США терміном до 01 серпня 2013 року під 0,1% в день. У випадку неповернення грошей зобовязались нести солідарну відповідальність.

Згідно розписки від 24 січня 2014 року ОСОБА_5 зобовязалась повернути борг по процентам по розписці від 01 серпня 2012 та від 20 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року. Борг по розписці від 01 серпня 2012 року складає на 01 січня 2014 року 12 місяців, а борг по розписці 20 листопада 2012 року складає на 20 січня 2014 року 13 місяців.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредиторами є ОСОБА_2 та ОСОБА_7, а кошти, надані в борг, являються спільним майном подружжя, а тому не можливо визначити частки коштів, які надавалися в позику та в якій саме сумі вони належали позивачу.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 передали у користування відповідачам кошти на умовах платності та повернення на строк до 01 серпня 2013 року зі сплатою 0,1 річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що кошти, надані в борг, являються спільним майном подружжя, а тому не можливо визначити частки коштів, які надавалися в позику та в якій саме сумі вони належали позивачу.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є солідарними кредиторами у грошовому зобовязанні.

Відповідно до вимог ст. 542 ЦК України у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред'явити боржникові вимогу у повному обсязі. Солідарний кредитор, який одержав виконання від боржника, зобов'язаний передати належне кожному з решти солідарних кредиторів у рівній частці, якщо інше не встановлено договором між ними.

Таким чином, позивач не позбавлений права предявити позов до боржників у повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що кошти, які були передані за договором позики від 01 серпня 2012 року, підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача у розмірі 124 272 грн. (5 000 доларів США*24,8544 (за курсом станом на 30 червня 2016 року).

У позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути відсотки за договором позики станом на 01 липня 2016 року та відсотки з 01 липня 2016 року по день ухвалення рішення судом.

Вказана позовна вимога підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 02 вересня 2015 року (справа № 6-369цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Зі змісту розписки вбачається, що кошти були надані у позику на період з 01 серпня 2012 року по 01 серпня 2013 року. ОСОБА_2 зазначає, що позичальники перестали сплачувати відсотки з 01 січня 2013 року, а, отже, відсотки підлягають стягненню за період з 01 січня 2013 року по 14 березня 2017 року включно (день ухвалення рішення апеляційним судом).

Так, розмір відсотків за користування коштами у сумі 5 000 доларів США за період з 01 січня 2013 року по 14 березня 2017 року становитиме 7 670 доларів США ((1534 (загальна кількість днів)*(0,1%*5 000) доларів США), що еквівалентно станом на 30 червня 2016 року 190633 грн. 25 коп. (7 670*24,8544).

Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_2 просив стягнути суму позики та відсотки у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, який станом на 01 липня 2016 року становив 24,87 грн. Крім того, позивач надав розрахунок станом на 02 грудня 2016 року, в якому вирахувано суму основного боргу та відсотків в гривневому еквіваленті, виходячи з курсу НБУ 25,56 грн.

Однак, курс НБУ станом на день звернення до суду з позовом, тобто на 30 червня 2016 року становив 24,8544 грн. за один долар США, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, виходячи з курсу долара США до гривні 24.8544.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у дохід держави у розмірі 1 982 грн. 01 коп. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми позики та відсотків задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4 суму боргу за договором позики від 01 серпня 2012 року у розмірі 124 272 грн. (сто двадцять чотири тисячі двісті сімдесят дві гривні) та відсотки у розмірі 190633 грн. 25 коп. (сто девяносто тисяч шістсот тридцять три гривні 25 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_3 в дохід держави, судовий збір у розмірі 1 982 грн. 01 коп. (одна тисяча девятсот вісімдесят дві гривні, 01 копійка) з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_8