Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/2443/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ніколова І.С.
Провадження №22-ц/778/420/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.05.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 2 900,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому станом на 29.02.2016 року має заборгованість - 23 864 грн. 48 коп., яка складається з наступного: 2 900,00 грн. - заборгованість за кредитом; 16 351,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 000,00 грн. - заборгованість по комісії та пені; також штраф відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 112,59 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути вищезазначену суму заборгованості з ОСОБА_3

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

ОСОБА_3, будучи повідомленим про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) та розпискою про отримання судової повістки про виклик у суд ( а.с.123 ) до апеляційного суду не з'явився , причини неявка в судове засідання не повідомив.

Згідно вимог частини 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кредитний договір був укладений 20.05.2013 року , коли ОСОБА_3 знаходився у місцях позбавлення волі, тому волевиявлення відповідача на укладання договору було відсутнє, а позивачем не доведено оформлення кредитного договору та отримання грошових коштів саме відповідачем.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись.

Судом установлено, що 20.05.2013 року між ПАТ КБ « Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 900,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому станом на 29.02.2016 року має заборгованість 23 864 грн. 48 коп., яка складається з наступного: 2 900,00 грн. - заборгованість за кредитом; 16 351,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 000,00 грн. - заборгованість по комісії та пені; також штраф відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 112,59 грн. - штраф (процентна складова).

Як встановлено судом, договір складався з заяви позичальника Умов та Правил надання банківських послуг.

Правовідносини підлягають врегулюванню з застосуванням ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобовязання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобовязується їх повернути за сплатою процентів, є обовязковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що з банком кредитний договір він не укладав, оскільки на момент укладення договору перебував у місцях позбавлення волі.

Відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 218 ЦК України факт заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами.

Отже, встановлення факту не справжності підпису на документі потребує спеціальних знань, тому згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань в галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Натомість, відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не з'явився, з клопотання про призначення почеркознавчої експертизи до суду не звертався, а тому висновок суду першої інстанції, про те, що відповідач не укладав та не підписував вищезазначений Кредитний договір не підтверджено належними та допустимими доказами.

Доказів, які б свідчили про те, що паспорт ОСОБА_3 на підставі якого було укладено кредитний договір від 20.05.2013 року вилучили працівники міліції під час його затримання та не повернули після його звільнення, матеріали справи не містять.

Беззаперечних доказів на підтвердження того, що невідома особа використала паспорт відповідача з іншою фотокарткою та взяла кредит, відповідачем не надано.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач з вимогами щодо визнання кредитного договору або окремих його частин недійсними до суду не звертався.

Висновок суду першої інстанції з приводу того, що ОСОБА_3 на час укладання спірного договору знаходився в місцях позбавлення волі ґрунтується на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять оригіналу довідки про звільнення відповідача або належним чином завіреної копії.

Таким чином, зобов'язання за кредитним договором від 20.05.2013 року № б/з не припинилися, а тому згідно зі ст. 611 ЦК України вони повинні виконуватися належним чином відповідно до умов вищезазначеного договору та вимог закону.

Як вбачається із наданого Банком розрахунку, за період з 20.05.2013 року 29.02.2016 року суму залишку неповернутого тіла кредиту в розмірі 2900 грн, Банком нараховано 16 351,89 грн. процентів за користування кредитом, 3 000,00 грн. комісії та пені; 500,00 грн. штрафу постійної складової і 1 112,59 грн. - штрафу (процентна складова).

Вказані розрахунки відповідачем не оспорювалися у суді першої інстанції, оскільки його заперечення зводилися тільки до не уклдадання кредитного договору.

За викладених обставин з відповідача на користь Банку на підставі ст.ст. 525, 526, 527,530,1049,1050 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2900 грн., процентів, нарахованих за період з 20.05.2013 рік по 29.02.2016 року у розмірі 16 351,89 грн., 3 000,00 грн. комісії та пені

Вимоги Банку про стягнення з позичальника штрафів не підлягають задоволенню.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення .

У той самий час, згідно з пунктом 8.6 Умов передбачена сплата штрафів (500 грн. + 5% від ціни позову) як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003 цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Враховуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору, колегія вважає, що в даному випадку неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована в один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню штраф у загальній сумі 1612.59 грн., оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню на суму 3000 грн.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 2698.25 грн. пропорційно до. розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково..

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.05.2013 року без номеру задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 20.05.2013 року без номеру в розмірі 22251 грн. 89 коп., яка складається заборгованості за кредитом в розмірі 2900.00 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 16351.89 грн; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3000 грн., судові витрати в розмірі 2698.25 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: