АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9052/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/416/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 лютого 2017 року по справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Тернопільміськтеплокомуненерго" до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИЛА:

18.08.2016 року КП ТМ "Тернопільміськтеплокомуненерго" (далі підприємство) звернулося до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3, як власникам квартири АДРЕСА_1 надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак в добровільному порядку вони не проводять оплату за отримані послуги і утворилася заборгованість - 6560,73 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.02.2017 року позовні вимоги КП ТМ "Тернопільміськтеплокомуненерго" задоволено і стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - 6560,73 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково і стягнути усю заборгованість з ОСОБА_1, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Вказує, що з початку травня 2011 року вона постійно проживає в АДРЕСА_2 і ОСОБА_1 одноособово користується усією квартирою, а тому одноособово повинен нести витрати на утримання квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив і навів доводи аналогічні викладеним в поданому запереченні на апеляційну скаргу.

Представник підприємства апеляційну скаргу заперечила на навела доводи аналогічні викладеним в поданому запереченні на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано суду заперечень на позов або доказів, які б спростовували наявність перед позивачем боргу. За відповідачами визнано право власності по 1/2 частині квартири, а тому заборгованість підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки висновок достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.04.2011 року розірвано - свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (а.с. 68).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31.05.2011 року у справі № 2-3708/11 проведено розподіл спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 і визнано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині квартири.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає з 10.05.2011 року в АДРЕСА_2 (а.с. 65-67).

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 (а.с. 7),

Позивач здійснює забезпечення вказаного житла тепловою енергією.

За період з 01.08.2012 року по 01.04.2015 року відповідачами заборговано підприємству 6560,73 гривень (а.с. 9).

На попередження про сплату заборгованості, добровільно вказану суму відповідачами не сплачено.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 19 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Отже умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відсутність письмової форми договору між позивачем та відповідачами не звільняє від належного виконання своїх зобовязань, так як послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води позивачем надаються, відповідачі відповідно до ст.527 ЦК України зобов'язані виконувати свій обов'язок по оплаті таких послуг.

Договір про надання послуг сторонами не укладався, проте відсутність відповідного договору не є підставою для звільнення від оплати наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оскільки згідно зі ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не укладала договорів про надання послуг з опалення та постачання гарячої води і це є підставою звільнення її від сплати коштів за комунальні послуги, оскільки такі доводи спростовуються вищенаведеними нормами законодавства.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не проживала у квартирі, з наступних підстав:

обов'язок власника утримувати належне йому майно встановлений ст. 322, 260 ЦК України;

п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач житлово-комунальних послуг має право на «несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні»;

для того, щоб скористатися правом на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача, споживач має подати до відповідної організації письмову заяву, а також документи, що підтверджують його відсутність.

в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 зверталася до підприємства з відповідною заявою, як і відсутні докази того, що її заява була розглянута і їй було відмовлено в реалізації свого права.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді