У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін і представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 15 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи її, зазначала, що відмовляючи у задоволенні позову, суд залишив без уваги те, що позивачем у повній мірі доведено та підтверджено обставини, наведені в позовній заяві. Зокрема, про грубе порушення відповідачем умов добросовісного співжиття свідчать досліджені судом ухвали Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року, від 12 лютого 2016 року та від 25 березня 2016 року, якими притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. За цими судовими рішеннями відповідач визнала вину та дала пояснення про те, що в неї систематично виникають конфлікти з матір'ю - ОСОБА_3 Вважала, що ці факти в порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

На її думку, хибним є твердження суду про те, що надані позивачем копії постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не містять відомостей про застосування до неї заходів запобігання чи громадського впливу. До відповідача застосовувався захід впливу - зауваження суду, який має місце при малозначному правопорушенні, однак за змістом ч.1 ст. 116 ЖК України підставою для виселення винних осіб на вимогу наймодавця є систематичне порушення правил співжиття та безрезультатність заходів запобігання і громадського впливу, а не інше.

Вважала, що судом безпідставно надано перевагу одним показанням свідків над іншими, зокрема не взято до уваги показання ОСОБА_3 з тих причин, що вона є заінтересованою особою. В той самий час, враховано показання сина відповідачки, хоча він також є заінтересованою особою, а також її керівника за місцем роботи ОСОБА_4, який взагалі не міг охарактеризували підлеглу в сімейному побуті, оскільки не є її сусідом і не мешкає спільно із сторонами у справі.

Стверджувала, що покликання в рішенні суду на те, що спірна квартира придбавалася ними спільно, не відповідає дійсності і не мало бути предметом розгляду в межах даного спору. При цьому, зазначивши про цю обставину, суд не врахував те, що свідок ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 мали своє відокремлене житло, однак відчужили його через власну недбалість.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не довела наданими на обґрунтування своїх вимог доказами тих обставин, що відповідач систематично руйнує чи псує спірне жиле приміщення або використовує його не за призначенням. З огляду на це в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Як правильно встановлено судом, і ця обставина не оспорюється, позивач на підставі договору дарування від 3 жовтня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №5815, є власником квартири АДРЕСА_1

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу законності користування жилим приміщенням, виселенням та зняттям з реєстрації свого місця проживання ОСОБА_2, яка, за переконанням ОСОБА_6, систематично руйнує, псує займану квартиру, а заходи запобігання і громадського впливу щодо неї виявилися безрезультатними. В зв'язку з цим позивач посилалася як на підставу своїх вимог на свої суб'єктивні цивільні права як власника і можливість володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, що в т.ч. включає й право виселити користувача з займаної квартири.

Окрім відповідача, в квартирі АДРЕСА_1 проживає і зареєстрована матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3, а також її син ОСОБА_5 (а.с. 6-10, 11). Позивач же зареєстрована і мешкає в іншому жилому приміщенні.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Норми ст. 157 ЖК УРСР встановлюють можливість виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ЖК УРСР вказує, що наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані в п. 17 своєї постанови №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом правильно враховано, що 12 жовтня 2015 року, 12 лютого 2016 року, 25 березня 2016 року Рівненським міським судом, а також згідно з постановою Апеляційного суду Рівненської області від 7 жовтня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП з обмеженням відповідно до ст. 22 КУпАП усним зауваженням (а.с. 15, 16, 17, 19-19, зв.). При звільненні відповідача від адміністративної відповідальності судами взято до уваги ті обставини, що правопорушення, вчинені ОСОБА_2, не складають великої суспільної шкоди, не завдали збитків державним або суспільним інтересам, оскільки виникли на фоні неприязних сімейних стосунків з ОСОБА_3

Сама ж по собі постанова Рівненського міського суду від 9 вересня 2016 року, якою за вчинення правопорушення, що передбачене ст. 173-2 КУпАП, застосовано до відповідача адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт не свідчить про наявність підстав, визначених ст. 116 ЖК УРСР, для позбавлення ОСОБА_2 право користування квартирою №3 по АДРЕСА_1

Не є обґрунтованими і вірно відхилені судом при оцінці доказів у справі покликання позивача на письмові відповіді за підписом начальника Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від (дата нерозбірлива) №50/16-4641 та від 19.09.2014 року №506-Г-165о/п, де зазначено про те, що звернення ОСОБА_3 щодо нанесення їй тілесних ушкоджень відповідачем не знайшли свого підтвердження, ознак кримінального правопорушення і порушення громадського порядку не встановлено (а.с. 13, 14).

Правильно також залишено без уваги і показання свідка ОСОБА_3, оскільки вона є заінтересованою особою при вирішенні спірних правовідносин.

Свідок ОСОБА_4, який є керівником відповідача, охарактеризував ОСОБА_2 з позитивного боку і ствердив про існування між ОСОБА_3 та відповідачем особистих неприязних відносин.

Таким чином, повними і правильними є висновки суду про те, що доказів про те, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за цільовим призначенням знайдено не було. Щодо посилань позивача на непорушність права власності, то при вирішенні спірних правовідносин ця обставина не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 її права на користування жилим приміщенням чи її виселення.

Оскільки зняття з реєстрації відповідача є похідною вимогою від первинної, в задоволенні якої відмовлено, тому відсутні й підстави для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, а також про неправильне застосування норм матеріального права на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Щодо посилань автора скарги про порушення норм процесуального права, то з ними колегія суддів погодитися не може.

Так, згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, таких фактів, які би вказували про це, позивачем наведено не було, а колегією суддів відповідних доказів не було здобуто.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: