Справа № 477/1109/16-ц
Провадження № 2/477/20/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Бітюковою С.В.,

за участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника відповідачів - ОСОБА_7,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про зобов'язання не чинити перешкод в користування житловим будинком, вселення, а також виселення та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просили усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити їх до цього будинку, а також зобов'язати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити їм перешкод в користуванні цим будинком.

В обґрунтування свого позову вказували, що їм загалом належить 3/4 частини права власності на цей будинок, однак відповідачі, які проживають в ньому, не дають їм можливості ним володіти та користуватися, тому просили захистити їх права шляхом вселення.

Також вказували, відповідачка ОСОБА_5 не є власницю будинку або його частки, а вони як власники більшої частки будинку мають права вимагати усунення порушення їх прав, і враховуючи перепони з її боку на користування та володіння будинком, просили її виселити з нього без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, зазначаючи, що відповідачка ОСОБА_6 в будинку фактично не проживає, а мешкає добровільно за іншою адресою, хоча і зареєстрована в ньому, тому просили визнати її такою, що втратила право користування будинком.

В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених ними в позовній заяві.

Відповідачі та їх представник заперечували в судовому засіданні проти позову вказавши, що вселилися та проживають в ньому з дозволу колишнього власника ОСОБА_8, який помер в 2008 році, але виселятися з будинку не мають можливості, бо іншого житла у них немає. Крім того вказували, що вони є членами сім'ї відповідача ОСОБА_4, який законно володіє 1/4 частиною будинку, тому мають право на проживання в будинку з його дозволу.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

17 березня 1984 року громадянин ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу, посвідченого секретарем Котляревської сільської ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області, придбав житловий будинок

АДРЕСА_1 Будинок був придбаний під час його перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1, який був розірваний в 1985 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на вказаний будинок.

В той же час, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2013 року за колишньою дружиною ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частку вищевказаного будинку, як на майно, що є спільною власністю подружжя.

В подальшому, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2013 року за позивачем ОСОБА_2 (до одруженням мав прізвище ОСОБА_2) та відповідачем ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_8 було визнано право власності по 1/4 частці за кожним на спірний житловий будинок.

Спірний об'єкт нерухомого майна - це житловий будинок літ.А-1 з прибудовою «а», 1960 року побудови, загальною площею 45.2 кв.м., житловою площею 23.3 кв.м. та складається з двох житлових кімнат: 1-4 площею 7.6 кв.м. та 1-5 площею 4.7 кв.м., кухні площею 8 .0 кв.м., коридорів 1-1 площею 4.7 кв.м. та 1-11 площею 9.2 кв.м.

Між співвласниками відсутня домовленість про користування належною кожному з них власністю. При цьому, позивачі в ньому не мешкають.

Сторони і самі позивачі не заперечували, що в будинку мешкають постійно відповідачі ОСОБА_5 та її син ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто наприклад обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачі зазначали, що в будинку зареєстрована, але фактично не проживає дочка відповідачки - ОСОБА_6, яка добровільна залишила житло і проживає за іншою адресою. Тому виходячи з положень ст. 405 ЦК України, як не член їх сім'ї, має бути визнана такою, що втратила право на користуванням будинком.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

В той же час, на підтвердження належних та достовірних доказів, в розумінні

ст. 60 ЦПК України, про те, що ОСОБА_6 не проживає в будинку, позивачі суду не представили.

Так, на підтвердження своїх вимог щодо неї, вони представили копію довідки Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 2012 року, а також акт про її непроживання від 17 травня 2016 року, підписаний сусідами.

Однак суд не може прийняти даний акт як належний доказ, оскільки він не підписаний уповноваженою особою місцевої сільської ради, а також в ньому зазначено, що факт непроживання ОСОБА_6, в будинку підтверджують сусіди, але їх адреси проживання не є сусідськими: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

Копія ж зазначеної довідки видана ще в 2012 році, тому за спливом часу вона не може підтверджувати факт непроживання ОСОБА_6 в теперішній час або на протязі останнього року, як на це вказують положення ст. 405 ЦК України.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили факт проживання в будинку ОСОБА_6

Таким чином в задоволенні вимог щодо визнання ОСОБА_6А, у визнанні її такою, що втратила право на проживання у будинку слід відмовити.

Крім того, не можуть бути задоволені вимоги позивачів про виселення із спірного будинку відповідачки ОСОБА_5, оскільки вона є матір'ю ОСОБА_4 якому належить частка в будинку, тобто є членом сім'ї співвласника будинку. Вона заселилася в ньому під час перебування у шлюбі з власником ОСОБА_12 за його життя, від якого народила сина і вони проживають у будинку до цього часу.

Тому виходячи з положень ст. 396 ЦК України, як член сім'ї співвласника (ОСОБА_4) має право на проживання в будинку.

В той же час, відповідно до положень ст. 319 та ст. 391 ЦК України позивачі, які мають право власності на частку в спірному житловому будинку, мають право на користування, володіння та розпорядження належними їм частками нарівні з іншим співвласником та членами його сім'ї.

В судовому засіданні було підтверджено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоджають їм у реалізації цих прав.

Тому вимоги позивачів в частині зобов'язання не чинити перешкод в користуванні будинком підлягають задоволенню.

Що ж стосується вимог позивачів про їх вселення, то суд зазначає наступне.

Позивачами заявлено вимогу про вселення, що лежить в площині житлового законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вселення в заселений жилий будинок учасників спільної власності на нього, які раніше там не проживали, може бути задоволено лише за можливості поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним і звільнення виділеної позивачеві приміщень особами, що там проживали.

Вони в спірному будинку не проживають, мають інше постійне місце проживання, а тому їх житлові права не порушені.

Отже, вселення в будинок, враховуючи його технічний стан та характеристики, без визначення можливості його поділу або порядку користування, суд вважає - передчасним.

Що ж стосується посилання представника позивачів на необхідність винесення окремої ухвали, в зв'язку з тим, що свідок ОСОБА_10 під час допиту відмовилася відповісти на його одне питання, тому в її діях вбачається склад злочину, передбачений ст. 385 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу.

В той же час, наявність відмови свідка відповісти на питання під час його допиту є оціночним питання, яке лежить в площині кримінального судочинства. Суд під час розгляду справи у цивільному судочинстві позбавлений в повній мірі вирішити питання про наявність чи відсутність ознак складу злочину щодо відмови свідка у дачі показань. До того ж в розумінні ст. 211 ЦПК України суд має постановити окрему ухвалу за наявності не тільки порушення закону, а й після встановлення причин та умов, що спричинили вчиненню порушення. А це можливо під час кримінального провадження. Крім того, на думку суду, постановлення окремої ухвали за ст. 211 ЦПК України і направлення її до правоохоронних органів не передбачає виявлення ознак кримінального злочину під час розгляду справи, оскільки постановлення окремої ухвали несе за собою наслідком її направлення до відповідного органу для вжиття заходів щодо усунення причини та умов, що слугували для порушенню закону. Але направлення окремої ухвали до правоохоронних органів несе за собою не усунення причин та умов, що стали причиною порушення закону, а можливе притягнення особи до відповідальності.

В той же час, це не позбавляє бажаючих особисто звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення тією чи іншою особою злочину.

Виходячи з положень ст. 88 ЦК України з відповідачів на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, тобто за однією вимогою - 551 грн. 20 коп. З врахуванням того, що відповідно до квитанцій судовий збір при поданні позову до суду був сплачений ОСОБА_1, тому він стягується на її користь.

За такого, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212-216 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про зобов'язання не чинити перешкод в користування житловим будинком - задовольнити, зобов'язавши ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користуватися житловим будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 551 грн. 20 коп. по 183 грн. 73 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Р.В. Козаченко