КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/7812/14-ц
Провадження № 4-с/552/21/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі - Павленко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

23 лютого 2017 року заявник ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на постанову державного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18 жовтня 2016 року, мотивуючи свою скаргу тим, що на примусовому виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби м.Полтаваи знаходиться виконавчий лист, виданий Київським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 94 173 грн. 60 коп. 18.10.2016 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника в межах даного виконавчого провадження №49430803. На підставі пункту 1 вказаної вище постанови, державний виконавець наклав арешт на наступне майно: земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,0576 га, що розташована у м.Полтаві, вул.Кругла, 26 та житловий будинок з господарськими будівлями за тією ж адресою. Вважає, що вказана вище постанова про арешт майна боржника винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладення арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси заявника на вільне володіння, користування та розпорядження його майном, яким є житловий будинок та земельна ділянка, що належать заявнику на праві власності. Державний виконавець, наклавши арешт на нерухоме майно боржника, попередньо не надав можливість визначити боржнику, на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення, оскільки у заявника, крім заарештованого майна, є і інше майно, на яке може бути звернено стягнення, зокрема, капітальний гараж, та інше майно домашнього вжитку та майно, що перебуває у власності боржника, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Також, вважає скаржник, що у відповідності до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахування витрат, пов»язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. Вважає, що арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 94 173 грн. 60 коп., в той час як арешт був накладений на нерухоме майно, земельну ділянку та житловий будинок, дійсна ринкова вартість якого складає 978 580 грн. без урахування ПДВ, згідно Висновку №1426/1427/1428 експертного дослідження, що в значну кількість разів перевищує суму заборгованості, яка складає 94 173 грн. 60 коп. Тому, накладення державним виконавцем арешту на нерухоме майно, яке значно перевищує заборгованість, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт суперечить вимогам ч.2 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення. Просила суд поновити строк на оскарження постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави ОСОБА_2 про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.10.2016 року. Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави ОСОБА_2 про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.10.2016 року по виконавчому провадженню №49430803, на підставі якої накладено арешт на земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,0576 га та житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані у м.Полтаві, вул.Кругла, 26.

В судове засідання ОСОБА_1 не з»явилась, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце слухання справи. Про що в матеріалах справи є розписка про вручення судової повістки (а.с.186).

Адвокат ОСОБА_3, який представляє інтереси заявника ОСОБА_1, в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву про відкладення розгляду справи, оскільки в цей день та час перебуває в іншому судовому засіданні.

Враховуючи вимоги чинного законодавства України, зібрані по справі докази та думку інших учасників судового процесу з приводу розгляду справи у відсутності не з»явившихся осіб, суд вважає можливим слухати справу у відсутності скаржника ОСОБА_1 та адвоката ОСОБА_3.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави ОСОБА_4 зі скаргою не згоден. Просив суд в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Стягувач ОСОБА_5 зі скаргою ОСОБА_1 не згоден. Суду пояснив, що ОСОБА_1 заборгувала йому 94 173 грн. 60 коп. Рішення Київського районного суду м.Полтави від 27.05.2015 року боржник не виконує, кошти на день розгляду даної скарги вона йому не повернула. Тому просив суд в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Суд, заслухавши представника Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави ОСОБА_4, стягувача ОСОБА_5, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м.Полтави з 10 грудня 2014 року знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені (а.с.110-113). Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 93 000 грн., судові витрати 1 173 грн. 60 коп., а всього 94 173 грн. 60 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року (а.с.171-173) апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 травня 2015 року залишено без змін.

На виконання рішення Київського районного суду м.Полтави від 27.05.2015 року, судом 16 листопада 2015 року було видано виконавчий лист.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області знаходиться зведене виконавче провадження №44006053 про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб боргу у розмірі 150 845 грн. 70 коп., в межах якого виконуються виконавчі провадження:

ВП №43756146 з виконання судового наказу Київського районного суду м.Полтави від 16.06.2014 року №552/1572/14-п про стягнення з ОСОБА_1 на користь Житлово-комунальної контори Полтавського обласного міжгосподарського виробничого об»єднання по агропромисловому будівництву заборгованість в сумі 6 240 грн.;

ВП №48619019 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Харкова від 17.08.2015 року №640/12415/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» витрати по оплаті третейського збору в розмірі 300 грн. та витрати на листування в розмірі 32 грн.;

ВП №48288847 з виконання виконавчого листа Новозаводського районного суду м.Чернігова від 24.03.2015 року №751/1544/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 33 682 грн. 45 коп. та судових витрат, а саме витрат по сплаті третейського збору в сумі 400 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.;

ВП №48619257 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Харкова від 17.08.2015 року №640/12415/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованість в розмірі 243 грн. 60 коп.;

ВП №48619412 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Харкова від 17.08.2015 року №640/12415/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованість в розмірі 15 530 грн. 45 коп.;

ВП №49430803 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Полтави від 16.11.2015 року №552/7812/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 коштів в розмірі 93 000 грн., судові витрати в сумі 1 173 грн. 60 коп., а всього 94 173 грн. 60 коп.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, як відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.10.2016 року накладено арешт на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,0576 га, що знаходиться за адресою: м.Полтава, вулиця Кругла, 26, житловий будинок загальною площею 224 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,1 га за адресою: м.Полтава, вулиця Кругла, 26.

Частиною 1, 2, 5-7 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється.

Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що у державного виконавця перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №44006053 про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб боргу у розмірі 150 845 грн. 70 коп.

Також судом встановлено, що постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Полтави від 23.03.2016 року накладено арешт на кошти на рахунках боржника. Згідно відповідей банківських установ кошти на рахунках ОСОБА_1 відсутні. Майно, на яке б можливо було накласти арешт, звернути стягнення, у боржника ОСОБА_1, відсутнє. Боржник не працює, заробітну плату та пенсію не отримує.

Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 1 статті 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року,заява № 18357/91, п. 40. Що стосується обовязковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «ОСОБА_7 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка). […] 74. Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань. […] 1. Застосування процедури «пілотного» рішення 78. Суд повторює, що стаття 46 Конвенції згідно з тлумаченням цієї статті в контексті статті 1 покладає на державу-відповідача юридичний обовязок здійснити під наглядом Комітету міністрів відповідні загальні та/або індивідуальні заходи для захисту прав заявника, порушення яких було встановлено Судом. Таких заходів держава-відповідач повинна вжити також стосовно інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника 43 перш за все шляхом вирішення проблем, які спонукали Суд до таких висновків (див. рішення у справах «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [GC], заяви №№ 39221/98 і 41963/98, п. 249, ECHR 2000-VIII); «Крістіна Ґудвін проти Сполученого Королівства» (Christine Goodwin v. the United Kingdom) [GC], заява № 28957/95, п. 120, ECHR 2002-VI; «Лукенда проти Словенії» (Lukenda v. Slovenia), заява № 23032/02, п. 94, ECHR 2005-X; та «S. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. and Marper v. the United Kingdom) [GC], заяви №№ 30562/04 і 30566/04, п. 134, ECHR 2008-...). 79. У своїй резолюції від 12 травня 2004 року стосовно рішень, які розкривають системну проблему, що лежить в основі порушень, Комітет міністрів запропонував Суду «вказувати у своїх рішеннях про порушення Конвенції на те, що, на його думку, становить системну проблему, яка лежить в основі порушення, та на першопричину цієї проблеми зокрема у тому випадку, коли вона може спричинити зростання кількості звернень, з метою надання допомоги державам у пошуку належного розвязання цієї проблеми, а Комітетові міністрів у нагляді за виконанням рішень» (див. пункт 37 рішення). 80. З метою забезпечення ефективного виконання рішень, постановлених Судом у таких справах, Суд може застосувати процедуру «пілотного» рішення, яка дає йому змогу чітко вказати у такому рішенні на існування структурних проблем, які лежать в основі порушень, а також на конкретні засоби чи заходи, за допомогою яких держава-відповідач має виправити ситуацію (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [GC], № 31443/96, пп. 189194 та резолютивна частина, ECHR 2004-V, і у справі «Гуттен-Чапська проти Польщі» (Hutten-Czapska v. Poland) [GC], заява № 35014/97, пп. 231239 і резолютивна частина, ECHR 2006-VIII). 81. Дотримуючись підходу, опрацьованого у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року, заява № 59498/00 (див. рішення у справі Бурдова, пп. 129130), яка стосувалася аналогічних питань невиконання рішень національних судів у Російській Федерації, Суд вважає за доцільне застосувати процедуру «пілотного» рішення у справі, що розглядається, враховуючи передусім повторюваний і хронічний характер проблем, які лежать в основі порушень, велику кількість потерпілих від таких порушень в Україні та нагальну необхідність надання їм невідкладного й належного відшкодування на національному рівні. 82. Застосування процедури «пілотного» рішення в цій справі не суперечить, як це доводив Уряд, існуючому розподілу функцій між органами Конвенції. Хоча саме на Комітет міністрів покладене завдання здійснювати нагляд за вжиттям заходів, покликаних забезпечити виконання державою-відповідачем своїх зобовязань за статтею 46 Конвенції, завдання Суду полягає як це визначено статтею 19 Конвенції «у забезпеченні дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобовязань за Конвенцією та протоколами до неї», а найкращий спосіб 44 виконання такого завдання не обовязково полягає в повторенні одних і тих самих висновків у численній низці справ (див., mutatis mutandis, ухвалу у справі «E.G. проти Польщі» (E. G. v. Poland), заява № 50425/99, п. 27, від 23 вересня 2008 року). Отже, з огляду на повторюваний характер проблем, на існування яких Суд вказує в цій справі, саме в компетенції Суду застосувати процедуру «пілотного» рішення, щоб спонукати державу- відповідача до вирішення великої кількості індивідуальних справ, породжуваних однією і тією самою структурною проблемою, що існує на національному рівні (див. згадане рішення у справі Бурдова (№ 2), п. 127). 2. Існування практики, несумісної з вимогами Конвенції 83. Суд зазначає, що за останні пять років, що минули після його перших рішень (див., наприклад, згадане вище рішення у справі «Войтенко проти України»), в яких було вказано на наявність численних аналогічних порушень Конвенції у звязку з невиконанням або надмірною тривалістю виконання в Україні остаточних рішень національних судів про відшкодування та у звязку з відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, він виніс рішення вже в більше ніж 300 таких справах проти України. Хоча справді існують певні уразливі групи українських громадян, яких ці проблеми зачіпають більше, ніж інших, і яких не обовязково відносити до певної «категорії громадян, яку легко ідентифікувати», осіб, які перебувають у такій самій ситуації, що і заявник, (див. для порівняння згадані вище рішення у справах Броньовського, п. 189, і Гуттен-Чапської, п. 229). Як видно з практики, напрацьованої на сьогодні Судом при розгляді таких справ, будь-яка особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами від такого рішення відповідно до Конвенції. 84. Суд не бачить підстав не погоджуватися з Урядом у тому, що причина затримок у виконанні остаточних рішень національних судів в існуванні низки різних дисфункцій у правовій системі України. Зокрема, Суд нагадує свої висновки за пунктом 1 статті 6 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу в цій справі, а саме що затримки у виконанні рішень, винесених на користь заявника, були спричинені поєднанням певних факторів, таких як брак бюджетних коштів, бездіяльність з боку державних виконавців та недоліки в національному законодавстві (див. пункт 55 рішення). В інших справах, в яких порушуються аналогічні питання, заявники не мали змоги домогтися вчасної виплати присудженого судом відшкодування через невжиття органами влади певних бюджетних заходів або через запровадження заборони на арешт і продаж майна, що належить підприємствам, які перебувають у державній власності або контролюються державою (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Ромашова, Дубенка і Козачка). 45 85. Суд зауважує, що всі зазначені вище фактори перебували в межах контролю держави, яка досі не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації, незважаючи на значну й послідовну практику Суду з вирішення таких справ. 86. Про системний характер проблем, на який вказується у цій справі, також свідчить той факт, що на цей час у Суді очікують розгляду приблизно 1400 заяв проти України, які повністю або частково стосуються таких проблем, і кількість таких заяв постійно зростає. 87. Суд належним чином враховує позицію Комітету міністрів, який визнав, що невиконання рішень національних судових органів є в Україні структурною проблемою, яка залишається невирішеною (див. пункти 3839 рішення). 88. З огляду на викладене вище, Суд доходить висновку, що порушення, зазначені в цьому рішенні, не повязані з якимось поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій справі, але є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію у цій справі слід кваліфікувати як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції (див. рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [GC], заява № 34884/97, п. 22, ECHR 1999-V, і згадане вище рішення у справі Бурдова (№ 2), пп. 134135). Зауважимо, що ЄСПЛ відклав на рік (це строк був продовжений) розгляд всіх нових заяв, поданих до Суду після винесення цього рішення, в яких заявники висуватимуть небезпідставні скарги, повязані виключно з тривалим невиконанням рішень національних судів. Однак у звязку з невиконанням Україною заходів загального характеру відповідно до рішення у справі «ОСОБА_7 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04) 1 березня 2012 року ЄСПЛ повідомив про відновлення розгляду таких справ, зазначивши про наявність близько 2,5 тис. подібних справ. Звязок між правом на доступ до суду та обовязковістю судового рішення можна проілюструвати на прикладі рішення у справі «Чуйкіна проти України» (Chuykina v. Ukraine) від 13 січня 2011 року, заява №28924/04, в якому ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст. 6 Конвенції у звязку з позбавленням заявниці доступу до суду з огляду на закриття судом провадження без вирішення по суті позову заявниці до державного органу у звязку з його ліквідацією, що, відповідно, дозволило державі уникнути відповідальності за незаконні дії його органу.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки не виконання судових рішень та наказу боржником, порушує права стягувачів, вимоги чинного законодавства України та основоположних принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст.4-14, 383-389 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18 жовтня 2016 року відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п»яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п»яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Т.В.Турченко