Справа № 211/4836/16-ц
Провадження № 2/211/357/17
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бардін О. С.

при секретарі Зоріній С.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

за відсутності: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

позивач 18 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом вказавши, що 18 грудня 2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки та позики грошей у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за № 2750.

18 грудня 2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна до припинення дії договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі за № 2751.

За вказаним договором позики позивач позичив, а відповідачка прийняла у власність 77724,00 гривень, що на момент передачі коштів було еквівалентно 6800 євро, які зобовязалась повернути до 18 квітня 2010 року.

Відповідачка своїм підписом в договорі і додатковій угоді підтвердила, що отримала від позивача гроші в зазначеній сумі. Строк повернення був продовжений до 18 жовтня 2013 року.

В забезпечення виконання зобовязань відповідачки за договором позики між ним та відповідачкою було укладено договір іпотеки, яким відповідачкою передано в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 40,15 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., розташовану на восьмому поверсі девятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана квартира є власністю іпотекодавця згідно договору дарування квартири від 30.05.1997 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 4330.

Вартість предмета іпотеки сторони оцінили в 78000 гривень.

Відповідачка свої зобовязання за договором не виконала, станом на 18.10.2016р. має заборгованість в сумі 192753 грн., що складається із суми боргу за курсом НБУ на 18.10.2016 р.

Тому позивач просить в рахунок виконання зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 192753 гривні за договором іпотеки та позики грошей від 18.12.2009 р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру загальною площею 40,15 кв.м. житловою площею 17,4 кв.м., розташовану на восьмому поверсі девятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі права власності на вказане майно. Визнати за ним право власності на вказану квартиру та стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору в сумі 1927,53 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позові.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про дату слухання справи була повідомлена своєчасно шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 20-22, 36-38, 46-48 - поштові повідомлення).

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2009 року між ОСОБА_3, як боржником та іпотекодавцем, з одного боку та ОСОБА_2, як кредитором та іпотеко держателем, з другого боку було укладено договір іпотеки та позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 (а.с. 8-9 копія договору).

Згідно п. 1 договору боржник позичила у кредитора 77724,00 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ на день укладення договору (за 1 євро = 11 грн. 43 коп.) становить 6800,00 євро, які зобовязувалась повернути до 18 квітня 2010 року.

Пунктом 2 вказаного договору сторони погодили, що в забезпечення виконання зобовязання, що викладено в п.1 договору, укладається договір іпотеки, предмет якого складає квартира за номером 31 в будинку за номером 25 по вулиці Лісового у м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Згідно пункту 3 вказана квартира є власністю іпотекодавця згідно договору дарування квартири від 30.05.1997 р. посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 зареєстрованого в реєстрі за № 4330.

Сторони оцінюють предмет іпотеки в сумі 78000,00 грн. (пункт 4 договору).

Договором про внесення змін від 13 квітня 2013 року до договору іпотеки та позики погоджено продовжити строк повернення боргу до 18 жовтня 2013 року (а.с. 10).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, в постанові від 2 листопада 2016 року (категорія справи № 359/4092/15-ц).

В зазначеному договорі іпотеки та позики грошей від 18.12.2009 р. не міститься застереження щодо здійснення задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

В пункті 12 договору зазначено, що звернення стягнення та реалізація майна буде здійснюватися відповідно до Закону України «Про іпотеку».

До того ж згідно абзацу третього статті 37 закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Позивачем не виконані вимоги статті 37 Закону від 05.06.2003 № 898-IV.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України сформулював у постанові від 8 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), та в постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

Позивачем не заявлено як вимогу щодо способу реалізації предмета іпотеки (шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону) так і загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, тощо.

Вийти за межі заявлених вимог суд не може.

Крім того позивачем не виконано вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» та не направлено іпотекодавцю ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушень, що випливають з договору іпотеки та позики грошей.

Згідно тексту позову відповідач має заборгованість за договором іпотеки та позики в сумі 192753,00 гривень, однак розрахунку вказаної заборгованості не надано.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.526,589,590,1054 ЦК України, ст.ст. 33,39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.10,60,88,212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_6