АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/2882/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 120 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що волевиявлення учасників оспорюваного договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Також зазначає, що спірна квартира не вибула з володіння власника, а була правомірно приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЖК Української РСР, що свідчить про те, що майно вибуло із володіння власника з його волі, тобто волі Держави, а тому таке майно не може бути витребувано у ОСОБА_2 Звертає увагу на те, що свідоцтво про право власності на житло, інформаційна довідка КМ БТІ від 17 березня 2015 року, заява ОСОБА_4 про державну реєстрацію речового права підтверджують правомірність набуття останнім у власність спірної квартири та свідчать про те, що він мав намір приватизувати цю квартиру та мав право власності на неї, що в свою чергу свідчить про те, що він мав право її відчужувати.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_4 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 серпня 1996 року на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящихся від 28 липня 1996 року № 920 ОСОБА_8 на сім'ю із трьох осіб (ОСОБА_8, його дружині ОСОБА_3, та сину ОСОБА_12.) було видано ордер на право зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 (а.с.5).

Згідно довідки форми №3 від 17 грудня 2014 року, виданої ТОВ «Київжитлосвіт» квартира АДРЕСА_3 віднесена до державної форми власності, власником особового рахунку є ОСОБА_3 Станом на 17 грудня 2014 року у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3 з 11 листопада 1969 року та її син ОСОБА_10 з 13 червня 1991 року (а.с.6).

10 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2, а останній прийняв у власність від ОСОБА_4 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.10).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 липня 2015 року №40449738, квартира АДРЕСА_5 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 (а.с.11).

31 липня 2015 року КП «Керуюча дирекція Шевченківського району», видано довідку форми №3, відповідно до якої квартира АДРЕСА_6 є приватною, власник ОСОБА_2 Станом на 31 липня 2015 року у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 (колишній власник (без надання паспорта) з 11 листопада 1969 року та ОСОБА_10 (колишній власник (без надання паспорта) з 13 червня 1991 року (а.с.9).

03 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до прокуратури Шевченківського району м. Києва із заявою про намір незнайомих їй осіб щодо заволодіння вищезазначеною квартирою, у якій вона проживає зі своїм сином. Також, повідомила обставини, що їй стало відомо, зі слів сторонніх осіб, про продаж даної квартири, без її на то волі та відома (а.с.7).

18 вересня 2015 року за заявою ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (а.с.8).

З відповіді Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2015 року № 490 вбачається, що згідно архівних даних, квартира АДРЕСА_1 станом на 23 жовтня 2015 року не приватизована (а.с.13).

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, укладеного 10 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вона та її син (ОСОБА_10.) проживають та зареєстровані у АДРЕСА_9. Вказана квартира приватизована не була, вони не мали на меті наміру на її відчуження, дозволу на користування та розпорядження зазначеною квартирою третім особам не надавали. Оспорюваний договір суперечить вимогам, встановленим ЦК України, чинному законодавству в цілому, позбавляє її та її сина можливості користуватися квартирою, а також вчинювати дії, необхідні для проведення в майбутньому приватизації вищезазначеної квартири, а також щодо можливого розпорядження нею на власний розсуд.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позову ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 20 жовтня 2015 року №13764, згідно даними Бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована (а.с.12).

З відповіді Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2015 року № 490, також вбачається, що згідно архівних даних, квартира АДРЕСА_1 станом на 23 жовтня 2015 року не приватизована (а.с.13), а тому свідоцтво про право власності на житло від 23 квітня 2001 року на ім'я ОСОБА_4 відповідними державними органами не видавалось.

ОСОБА_4 права користування спірною квартирою ніколи не мав, в установленому законом порядку право власності на спірну квартиру також не набував, а тому у нього було відсутнє право на розпорядження цим майном.

В ході судового розгляду ОСОБА_4 не заперечував даного факту, надавши 08 серпня 2016 року письмові пояснення суду першої інстанції про те, що він ніколи не володів нерухомістю в АДРЕСА_8 (а.с.56).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була правомірно приватизована ОСОБА_4, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, інформаційна довідка КМ БТІ від 17 березня 2015 року, заява останнього про державну реєстрацію речового права є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в порушення вказаних норм Закону ОСОБА_2 не було надано суду належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_4, а ним набута правомірно. При цьому, відповідь Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2015 року № 490, згідно якої вказана квартира станом на 23 жовтня 2015 року не приватизована, та пояснення самого ОСОБА_4, що зазначену квартиру він ніколи у власності не мав, відповідачем відповідно до вимог процесуального закону не спростовані.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль