ухвала

іменем україни

13 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації м. Києва про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації м. Києва, служба у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що з 17 липня 2010 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вони мешкали сім'єю у м. Києві. За час шлюбу та спільного проживання ОСОБА_5 не працювала, проводила багато часу з подругами в кафе, нічних клубах, при цьому залишаючи доньку з ним, або навіть саму, коли дитина спить. За таких обставин він сам опікується дитиною: купує всі необхідні речі, водить до дитячого садка, лікарень, опікується розвитком дитини.

У вересні 2014 року дружина, без попередження, забрала дитину та переїхала з м. Києва до м. Кривий Ріг, де подала позовну заяву про розлучення. Коли він дізнався, що дитина пізно ввечері гуляє на вулиці, тоді як її мати перебуває в кафе, приїхав і забрав дитину. Він працює, має стабільну заробітну плату, для дитини створені усі необхідні умови для належного розвитку та виховання.

Вважає, що в інтересах дитини проживати у м. Києві, а не перебувати поряд з матір'ю, яка не може забезпечити дитину, а тому просив визначити місцем проживання доньки ОСОБА_6 разом з ним.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, вказавши, що чоловік вимагав, щоб вона не працювала, а лише займалася господарством та вихованням доньки, на всі її намагання працевлаштуватися чинив опір та вона була залежна від нього в майновому питанні. У жовтні 2014 року вона забрала доньку та переїхала до матері в м. Кривий Ріг, де в трикімнатній квартирі були створені всі умови для проживання, відпочинку, занять малолітньої доньки.

Наприкінці жовтня - початку листопада 2014 року, за попереднім дзвінком ОСОБА_4 приїхав та за домовленістю з нею, забрав доньку на 2 тижні, але потім він повідомив, що доньку не віддасть. Вона приїздила до м. Києва, але ОСОБА_4 не впускав її до квартири, не дав змоги бачитися з донькою. Просила визначити місцем проживання дитини з нею.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визначено місцем проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_5.

В позові ОСОБА_4 відмовлено повністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій виходили з того, що обоє з батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним, при цьому суди надали належну оцінку наданим сторонами доказам, поясненням свідків, врахували вік малолітньої дитини - дівчинки і, а тому обґрунтований висновок судів про те, що в інтересах потрібно визначити її місце проживання з матір'ю.

Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково виходили лише з положень ст. 6 Декларації прав дитини без урахування інтересів дитини, а також про те, що судами не надано оцінки висновку органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини з батьком не спростовують висновків судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 17 липня 2010 року, актовий запис № 944.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_6, батьком якої записаний ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_5

Згідно з довідкою Житлово-будівельного кооперативу «ІЗУМРУД-3» від 12 листопада 2014 року малолітня ОСОБА_5 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві спільної часткової приватної власності.

Позивач ОСОБА_4 з 22 листопада 2013 року працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська виробнича компанія» на посаді заступника директора з виробництва, за місцем роботи характеризується позитивно та його дохід за період з 01 червня по 30 листопада 2015 року склав 33 367,17 грн.

Також ОСОБА_4 працює головним інженером в Товаристві з обмеженою відповідальністю «БЕЛ-ПАК» з 01 квітня 2009 року, за даним місцем роботи також характеризується позитивно та за період з 01 червня по 30 листопада 2015 року його дохід склав 20 705,41 грн.

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір'ю та сестрою в трикімнатній, не приватизованій квартирі.

На обліку в Комунальному закладі «Криворізький психоневрологічний диспансер» ОСОБА_5 не перебуває, за медичною допомогою не зверталася.

За місцем проживання ОСОБА_5 характеризується з позитивної сторони.

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_5 від 23 лютого 2015 року та від 08 жовтня 2015 року, при обстеженні умов проживання в квартирі АДРЕСА_2 встановлено, що умови проживання задовільні, в квартирі виконаний ремонт. Житло облаштоване необхідними сучасними меблями, побутовою технікою. У квартирі чисто, охайно, речі мають своє місце. Для виховання та розвитку дитини виділено окрему кімнату, де є все необхідне для виховання та розвитку дитини даної вікової категорії. Санітарно-гігієнічні та житлово-побутові умови дозволяють проживанню дитини.

Висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 19 березня 2015 року за місцем проживання малолітньої ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 встановлено, що дитині відведено окремо ізольовану кімнату, яку сучасно облаштовано меблями, створено умови для проживання, розвитку та відпочинку з урахуванням віковим потреб дитини і адміністрація з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_6 з батьком - ОСОБА_4

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судами встановлено, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суди попередніх інстанцій виходили з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема:

Так, статтею 21 Конституції Українипроголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Згідно з п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з його матір'ю, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_6 слід визначити місце проживання її матері - ОСОБА_5

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік