Справа № 185/7766/16-ц
Провадження № 2/185/357/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Шаповалової І.С., з участю секретаря Красуцького Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2 про визнання валютного кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2 про визнання валютного кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що умови укладеного кредитного договору являються незаконними і порушують вимоги п.22,23 ст.1, 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Позивач зазначив, що відповідно до ч.4 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Позивач вважає, що невиконання відповідачем, під час укладення кредитного договору, зазначених вимог закону, грубо порушило його права, як споживача, і тому він звернувся до суду.

Відповідач надав суду письмові заперечення в яких просив суд в задоволенні позову відмовити обґрунтовуючи свої вимоги, тим, що умови кредитного договору відповідають нормам діючого законодавства України. Крім того зазначив, що позивач при укладання кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, прийняв ці умови і підписав договір.

В судове засідання представники сторін не зявилися , суд, у відповідності до положень ч.2 ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наданих письмових доказів.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено наступне.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 19.12.2007 року уклали кредитнй договір DNQ0GI.

Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 60 000,00 грн. на термін до 19.12.2014 р., а ОСОБА_2 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно заяви ОСОБА_2 від 27.08.2008 року кредитний договір № DNQ0GI від 19.12.2007 року переведено з валюти гривня в валюту Долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 12666.93 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Ця додаткова угода добровільно підписана ОСОБА_2, що ним не спростовувалось та певний час виконувалася про що свідчать факти повернення ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками у повному обсязі та в строки встановлені договором і графіком погашення кредиту, що є невід'ємною частиною договору.

Коли вартість долара США внаслідок кризових обставин в країні збільшилась, позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом.

У пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що зростання (коливання) курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірна додаткова угода укладена в письмовій формі та своїм підписом позивачка підтвердила свою згоду з її умовами.

Відповідно до ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. ст. 229 - 233 ЦК України).

З аналізу вищезазначених норм випливає, що заявлені вимоги про визнання правочину недійсним можуть бути задоволені при доведенні фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Позивачка в порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів на підтвердження вказаних фактів не надала.

Під час укладення додаткової угоди сторонами було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме: позивач мала весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, про свідчить її підпис на додатковій угоді, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків.

Укладаючи додаткову угоду сторони змінили валюту зобов'язань, тобто здійснили перерозподіл валютного ризику.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами та доповненнями, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Тобто, Закон не передбачає перерозподіл валютних ризиків (зміна валюти зобов'язання) між контрагентами правочину, як несправедливі умови правочину.

Посилаючись на те, що додаткову угоду було укладено без згоди позивача ОСОБА_1, яка є дружиною позичальника ОСОБА_2 та застосовуючи до спірних правовідносин ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, згідно якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд першої інстанції не врахував роз'яснення, надані у пункті 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, вищевказана стаття не регулює виниклі між сторонами правовідносини щодо укладення та виконання додаткової угоди.

Окрім цього, хочу зауважити на те, що в забезпечення виконання зобов'язання за Договором DNQ0GI, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договор поруки від 19.12.2007р., згідно умов п.1 якого поручитель ОСОБА_1 зобовязується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит №DNQ0GI від 19.12.2007р. Та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

п.1.2.Поручителю добре відомі усі умови вищезгаданного Договору про іпотечний кредит.

п.1.5. Цим Договором Поручитель дає згоду на зміну умов Договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з Поручителем.

Водночас, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Наведене, узгоджується з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року правовим висновком.

Таким чином, суд приходить до висновку про задовлення позовних вимог.

Керуючись ст. ст.10, 60, 212 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2 про визнання валютного кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсною додаткову угоду від 27 серпня 2008 до договору про іпотечний кредит №DNQ0GI від 19 грудня 2007 року, укладеною між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Суддя І. С. Шаповалова