Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» про скасування права власності, за касаційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» (далі - ПрАТ «НВО «Созидатель») про скасування права власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві приватної власності належить нежитлове приміщення № 81, загальною площею 164,3 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. За умовами договору інвестування в будівництво нежитлового приміщення від 14 жовтня 2005 року № П4-2-1-2, укладеного між сторонами, інвестор, яким є позивач, зобов'язався інвестувати в будівництво нежитлового приміщення (будівельний № 2 секція 2 по проекту) загальною будівельною площею 176,62 кв. м, що розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку за вказаною адресою, а забудовник, який є відповідачем, зобов'язався організувати будівництво, введення в експлуатацію «Житлового комплексу» та передати йому у власність приміщення. Зазначав, що відповідно до додатку № 2 до договору інвестування в будівництво нежитлового приміщення від 14 жовтня 2005 року № П4-2-1-2, офіс № 2 має два виходи, один - у загальний коридор та сходів із обладнаним пандусом, другий - одразу на вулицю. З даного додатку позивач вважав, що офіси № 1 та № 2 мають спільний коридор/тамбур та сходи. Проте, при ознайомлені з матеріалами іншої судової справи йому стало відомо про те, що відповідач зареєстрував за собою право приватної власності на приміщення загального користування: тамбур № 1, коридор № 2, літ. а4- ганок з пандусом, чим порушив його право спільної власності на дані приміщення та обмежив його можливості на належну експлуатацію свого приміщення № 81.

Враховуючи викладене, просив суд скасувати право власності відповідача на житлові приміщення: тамбур № 1, коридор № 2, літ. а4 - ганок з пандусом на 1 поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на дані приміщення загального користування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на спірні приміщення зареєстроване за відповідачем згідно з чинним законодавством України і тому відсутні підстави для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд вважав, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_3 на праві власності належить нежитлове приміщення № 81, загальною площею 164,3 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а ПрАТ «НВО «Созидатель» є власником нежитлового приміщення № 80 за цією ж адресою загальною площею 219,5 кв. м, яке складається із: 1 - тамбур, 2 - коридор площею 12 кв. м, 3 - офісне приміщення, 4 - офісне приміщення, 5 - коридор, 6 - умивальня, 7 - санвузол, 8 - санвузол, 9 - санвузол, 10 - санвузол, 11 - умивальня, 12 - тамбур, 13 - офісне приміщення.

Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №3282 від 23 вересня 2010 року «Про погодження акта готовності до експлуатації об'єкта «Будівництво житлової забудови (2 черга)» по АДРЕСА_1 та сертифіката відповідності від 14 жовтня 2010 року НОМЕР_1 відповідач є замовником будівництва та забудовником будинку АДРЕСА_1.

На підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідач зареєстрував за собою право приватної власності на приміщення загального користування, а саме: тамбур № 1, коридор № 2, літ. а 4 - ганок з пандусом, чим порушив право спільної власності позивача на дані приміщення та обмежив можливості позивача на належну експлуатацію свого приміщення № 81.

Неправильність вирішення справи судом першої інстанції ОСОБА_3 в апеляційній скарзі обґрунтовували тим, що суд не надав жодної оцінки доказам, що надані позивачем, та взагалі жодного доказу не зазначив у рішенні, в порушення норм закону їх не визнав та не відхилив, зокрема, не дослідив наданий висновок будівельно-технічного дослідження від 23 березня 2016 року № 12/16, яким встановлено, що тамбур № 1, коридор № 2 та літ. а4 - ганок з пандусом є приміщеннями загального користування приміщень № 80 та № 81 на 1 поверсі житлового будинку АДРЕСА_1

Крім того, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 382 ЦК України зазначав, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. А тому всі власники квартир у житловому будинку мають рівні права щодо користування приміщеннями загального призначення. За таких обставин, позивач вважав, що вчинення дій, направлених на привласнення приміщень загального користування та/або вчинення інших перешкод у користуванні даними приміщеннями іншими співвласниками квартир (офісних приміщень) є грубим порушенням прав останніх.

Предмет та підстави позову визначає позивач (ст. ст. 27, 31 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується зареєстроване право власності на нежитлові приміщення, які відносяться до загального користування на думку позивача.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача та позивачем неправильно обрано спосіб захисту, є передчасним.

Отже, враховуючи вищевикладене, у суду апеляційної інстанції не було підстав для відмови в позові з підстав неналежного обрання позивачем способу захисту, ураховуючи правові підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому такі висновки суду не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на захист порушених прав, свобод та інтересів згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ураховуючи також вимоги ст. 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не з'ясувалиналежним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович