АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2016 року та додат-кове рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та штрафних санкцій ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11.10.2016 року даний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопаркінг-Сервіс" заборгованість за договорами про надання послуг в розмірі 4 180 грн. 00 коп., штрафні санкції у розмірі 602 грн. 20 коп., 3 % річних з простроченої суми боргу в розмірі 126 грн. та інфляційні витрати у розмірі 468 грн. 82 коп.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м.Києва від 30.11.2016 року з ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто у відшкодування витрат по сплаті судового збору 243.60 грн. та витрат,пов'язаних з публікацією оголошення в ЗМІ - 2 014.32 грн.

Не погодившись з судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про їх скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування обставин,що мають значення для справи,недоведеність позовних вимог,порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з підстав,наведених в ній.

Представник позивача РуденкоВ.П. просив апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того,що усупереч укладеному між сторонами договору відповідач не оплачував надані йому послуги з утримання паркомісця та автостоянки,а відтак зобов'язаний сплатити виниклу заборгованість та штрафні санкції.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за послуги з утримання машиномісця у підземному паркінгу.

Згідно із ст.ст. 319, 322,360 ЦК України, на власників покладений обов'язок утримувати належне їм майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Цим Порядком установлено, що вартість послуг, зокрема, за утримання вбудованих паркінгів, сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками паркомісць та відповідними надавачами послуг.

Виходячи з наведеного, правовідносини між власником машиномісця в паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування та особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом відповідачу на праві приватної власності належить машиномісце АДРЕСА_1 і є єдиним майновим комплексом з житловим будинком.

01.04.2010 року між ТОВ "Автопаркінг-Сервіс" та ОСОБА_1 був укладений договір №1-4-14-2/СТ6Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно оплачувати вартість послуг позивача в розмірі 220 грн. на місяць за обслуговування належного йому машиномісця і приймати участь у витратах по утриманню автостоянки, а позивач зобов'язався забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігати транспортні засоби відповідача на стоянці відповідно вимог "Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках", забезпечити постачання електроенергії, води, комунальними службами, здійснення пропускного та внутрішнього режимів, постійну охорону підземної автостоянки, прибирання території та ряд інших послуг.

28.02.2013 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача ТОВ "Автопаркінг-Сервіс" із заявою про припинення дії договору від 01.04.2010 року, у зв'язку з закінченням терміну його дії .

16.07.2014 року між ТОВ "Автопаркінг-Сервіс" та відповідачем був укладений договір №16-07-14-2/СТ6Б про надання послуг, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно оплачувати вартість послуг позивача в розмірі 220 грн. на місяць за обслуговування одного машиномісця і приймати участь у витратах по утриманню автостоянки, а позивач зобов'язався забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території та забезпечити пропускний режим до паркінгу , здійснювати функції управління .

У п.7.1. договору №16-07-14-2/СТ6Б від 16.07.2014 року сторони погодили, що умови цього договору, розповсюджуються на відносини по наданню зазначених в договорі послуг, які виникли між сторонами з 01.10.2010 року та визначили термін дії договору до 31.09.2017 року.

За правилами ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Проте, взяті на себе зобов'язання за договором №1-4-14-2/СТ6Б та договором №16-07-14-2/СТ6Б про надання послуг ОСОБА_1 належним чином не виконував, унаслідок чого, згідно із поданим позивачем розрахунком , який нічим не спростований, в нього станом на 01.10.2014 утворилась заборгованість за цими договорами в розмірі 4 782 грн. 20 коп., яка складається з: 4 180 грн. 00 коп. - суми основної заборгованості та 602 грн. 82 коп. - суми пені за несвоєчасну оплату послуг, відповідно до п.5.3 вказаних договорів.

З огляду на те,що зобов'язання має виконуватися належним чином,а відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати платежів за договором між сторонами не виконував,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення виниклої заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Автопаркінг-Сервіс" і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про не підтвердження позивачем розміру фактичних витрат, понесених ним для здійснення дій по утриманню паркінгу, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову,оскільки за умовами договору укладеному сторонами,який в установленому законом порядку не визнаний недійсним,а є чинним й на тепер, визначений розмір щомісячних платежів,які має сплачувати відповідач не залежить від таких витрат.

Крім того, відповідач із позовом щодо змін умов договору або його розірвання з підстав невиконання позивачем умов договору не звертався та у межах даного провадження не доводив,що послуги щодо утримання його паркомісця не надавалися .

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, якій прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України, починаючи з серпня 1991 року щомісячно, та друкуються в офіційних виданнях.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на таке слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань. на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Крім того, у відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Передбачена п.10 ч.3 ст.20 Закону від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Ураховуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2016 року та додаткове рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 757 /28466/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3210 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.