Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Голубівської сільської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування рішення та свідоцтва про право власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Власником сусіднього житлового будинку № 21 за вказаною адресою була ОСОБА_4, яка 5 квітня 2012 року подарувала належний їй будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 Зазначав, що у 2012 році між ним та ОСОБА_4 почали виникати непорозуміння щодо користування гаражем та земельними ділянками. Також

ОСОБА_4 повідомила його про приватизацію належних їй та йому земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства та передала державні акти на право власності на земельні ділянки, виготовлені за її замовленням, та які повністю не відповідають розмірам наявних у їх користуванні земельних ділянок.

Посилаючись на те, що в установленому законом порядку він не звертався з відповідною заявою про приватизацію земельних ділянок, не погоджував меж землекористування та не приймав участі під час обмірів земельних ділянок, які передавались йому в приватну власність в порядку приватизації, просив дані державні акти скасувати.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 28 травня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 28 травня 2015 року в частині відмови у скасуванні рішення Голубівської сільської ради та у визнанні недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення Голубівської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 24 грудня 2005 року в частині затвердження матеріалів по інвентаризації земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 2 лютого 2006 року на підставі рішення Голубівської сільської ради від 24 грудня 2005 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 2 лютого 2006 року на підставі рішення Голубівської сільської ради від 24 грудня 2005 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1648 га, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 2 лютого 2006 року на підставі рішення Голубівської сільської ради від 24 грудня 2005 року ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 2 лютого 2006 року на підставі рішення Голубівської сільської ради від 24 грудня 2005 року ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1652 га, призначену для ведення особистого селянського господарства.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними рішення сільської ради про приватизацію земельних ділянок та державні актів на землю, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності письмових доказів (заяв, звернення, погодження) на підтвердження факту звернення позивача, в установленому законом порядку, про передачу йому у власність земельних ділянок шляхом приватизації. Належним доказом доводів позовної заяви вважав пояснення позивача у суді.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (до 5 квітня 2012 року ОСОБА_4.) є співвласниками суміжних земельних ділянок, відповідно АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що

ОСОБА_4 самостійно займалась приватизацією своєю та його земельною ділянкою, він особисто заяву на приватизацію землі не подавав, меж землекористування письмово не погоджував та не приймав участі під час обмірів земельних ділянок.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до місцевого суду з заявою про пропуск позивачем строку позовної давності та просили застосовувати наслідки спливу (а. с. 161-163, т. 1).

За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Мотивуючи касаційну скаргу, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично посилаються на недотримання апеляційним судом положення ч. 4 ст. 268 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що оспорене рішення органу місцевого самоврядування ухвалено 24 грудня 2005 року, державні акти були видані 2 лютого 2006 року, а із зазначеним позовом до суду ОСОБА_3 звернулася лише 24 квітня 2014 року, тобто зі спливом 8 років. Суди також не врахували, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Ураховуючи наведене рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня

2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова