АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №646/1558/16-ц Головуючий суддя І інстанції Журавель В. А.
Провадження № 22-ц/790/2130/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.17 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргоюдиректора Приватної фірми «Квант» ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року по цивільній справі за позовом Приватної фірми «Квант» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про визнання договору недійсним, -

встановила:

У лютому 2016 року позивач - ПФ "Квант" звернувся до суду, посилаючись на те, що 09 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., відповідно до п. 4 якого ОСОБА_4 дала згоду на те, що її зобов"язання при затриманні строку повернення позики мають бути виконані зверненням стягнення на майно, яке є предметом наступного договору іпотеки. Відповідно до діючого законодавства іпотека - це застава нерухомого майна, способом забезпечення якого є укладання договору іпотеки в певній письмовій формі та нотаріально посвідчений. Статтею 14 Закону України "Про іпотеку" визначено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору. Крім того, ст. 4 Закону України "Про іпотеку" та ст. 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав, зокрема, на підставі договору застави (іпотеки) нерухомого майна. Таким чином безмовною підставою існування іпотеки та права застави нерухомого майна є наявність договору іпотеки, укладеного в письмовій формі та посвідченого нотаріально, на підставі якого реєструється обтяження - заборона відчуження предмету іпотеки. З інформаційної довідки № 47116680 вбачається, що в Державному реєстрі іпотек міститься запис за № 8630723 від 09 квітня 2009 року щодо реєстрації обтяження на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що свідчить про те, що між ПФ "Квант" та ОСОБА_2 взагалі не укладався договір іпотеки і у відповідача до теперішнього часу не виникло право застави (іпотеки). Враховуючи, що сторонами не дотримано вимог щодо письмової форми договору іпотеки та її нотаріального посвідчення , то є недійсною іпотека нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-28 в літ. "Ж-4" за адресою: АДРЕСА_1, власником яких є ПФ "Квант", а тому є недійсним і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 квітня 2009 року, який є похідним правочином у зв"язку із відсутністю самого договору іпотеки . Тому позивач просив про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ПФ «Квант» та ОСОБА_2 09 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за р. № 1460, визнати недійсною іпотеку нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним запису в Державному реєстрі іпотек № 8630723 від 09 квітня 2009 року щодо реєстрації обтяження на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 квітня 2009 року.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року у задоволенні позову Приватної фірми «Квант» про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ПФ «Кванта» та ОСОБА_2 09 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за р. № 1460 - відмовлено.

У задоволенні позову Приватної фірми «Квант» про визнання недійсної іпотеки нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

У задоволенні позову Приватної фірми «Квант» про визнання недійсним запису в Державному реєстрі іпотек № 8630723 від 09 квітня 2009 року щодо реєстрації обтяження на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. 09 квітня 2009 року за р. № 1460 щодо предмету іпотеки - нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду директор ПФ «Квант» ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції від 11.01.2017 року незаконним, так як неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку із чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно положень ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що 09 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 прийняла валютні цінності в натурі на суму 54 400 доларів США, які зобов"язалася повернути в строк до 07 квітня 2010 року / а. с. 6/.

Пунктом 4 договору визначено, що позичальник ОСОБА_4 дала згоду на те, що при затриманні строку повернення позики її зобов"язання за цим договором мають бути виконані зверненням стягнення на майно, яке є предметом наступного договору іпотеки.

Договір позики підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. 09 квітня 2009 року за р. № 1458.

09 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та Приватною фірмою "Квант" укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, пунктом 1 якого визначено, що договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов"язання, що виникло у ОСОБА_4 за договором позики від 09 квітня 2009 року на суму 54 400 доларів США / а. с. 7-8/.

Пунктом 3 договором визначено, що у забезпечення виконання зобов"язання, що викладено у п. 1 цього договору укладається договір іпотеки, предметом іпотеки є нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» загальною площею 1108,4 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 19 договір іпотеки набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і дія його припиняється на підставах, визначених ст. 17 Закону України "Про іпотеку".

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя підписано сторонами - ОСОБА_2 та директором ПФ "Квант" ОСОБА_1, та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А за р. № 1460.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек 09 квітня 2009 року за р. № 8630723 зареєстровано обтяження щодо нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-18 в літ. "Ж" по АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 1460 / а. с. 11-12/.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 4, 7 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов"язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. При цьому іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу за основним зобов"язанням у повному обсязі або у частині, встановленій іпотечним договором.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторонами - ПФ "Квант" та ОСОБА_2 визначено предмет іпотеки - нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» за адресою: АДРЕСА_1, його вартість, визначено права та обов"язкі іпотекодержателя та іпотекодавця, сторонами погоджено мету укладання договору, а саме як засіб забезпечення виконання зобов"язань, що виникли у боржника за договором позики. Крім того, сторони домовилися, що у разі невиконання боржником зобов"язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після чого право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя. Вказаний договір укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений 09 квітня 2009 року між ПФ "Квант" та ОСОБА_2 договір за своїм змістом є договором іпотеки. В п. 3 спірного договору сторонами погоджено, що у забезпечення виконання зобов"язання за договором позики, укладається договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення.

Також, зміст спірного договору не суперечить ЦК України, актам цивільного законодавства, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін договору було вільним і було спрямовано на реальне настання правових наслідків. Крім того, спірний договір було вчинено у формі, визначеній законом.

Тому суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 квітня 2009 року задоволенню не підлягають.

У зв"язку із чим вимоги позивача щодо визнання недійсної іпотеки нежитлових приміщень 4-го поверху № 1-28 в літ. «Ж-4» за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним запису в Державному реєстрі іпотек № 8630723 від 09 квітня 2009 року щодо реєстрації обтяження на підставі вищезазначеного договору також задоволенню не підлягають.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про застосування наслідків спливу позовної давності суд першої інстанції вважав задоволенню не підлягають, оскільки п. 19 спірного договору визначено, що його дія припиняється на підставах, визначених ст. 17 Закону України "Про іпотеку". Пунктом 1 ст. 17 Закону визначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки на теперішній час основне зобов"язання, яке виникло на підставі договору позики від 09 квітня 2009 року не припинено, іпотека не припинена, тому дія спірного договору натепер не припинена.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції правильними, рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Виходячи з наведеного і керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу директора Приватної фірми «Квант» ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді :