УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Кузнєцова В.О., Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 308 898,45 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 25 вересня 2015 року (1 долар США = 21 грн 464469 коп.) складає 6 630 341 грн 11 коп. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь товариства судові витрати у справі.

Позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтувало тим, що 6 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 184 тис. доларів США, під 12,2 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 5 червня 2027 року.

Свої договірні зобов'язання позивачем виконано належним чином в повному обсязі. Разом з тим, ОСОБА_4 допущено порушення графіку погашення заборгованості за кредитом, не здійснено погашення чергової частини кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання. Наведене призвело до виникнення кредитної заборгованості та стало підставою для звернення товариства до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані, однак позивачем пропущено строк позовної давності, про сплив якої було заявлено відповідачем до ухвалення судом рішення у справі, що є самостійною підставою для відмови в позові за правилами ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими у зв'язку з наступним.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 червня 2007 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір (далі - Договір), за умовами якого позивач надав відповідачеві в кредит 184 тис. доларів США під 12,2 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 5 червня 2027 року на умовах, визначених Договором.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за Договором вбачається, що останній платіж по поверненню грошових коштів за кредитом було здійснено 8 травня 2009 року, останній платіж по погашенню нарахованих процентів було здійснено 4 березня 2011 року.

Станом на 25 вересня 2015 року згідно розрахунку банку у відповідача існує кредитна заборгованість у розмірі 308 898,45 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 163 374,49 доларів США; заборгованість за процентами - 94 041,24 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 23 965,39 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення процентів - 27 517,33 доларів США.

Договором передбачена автоматична зміна строку виконання основного зобов'язання. Зокрема, п. 3.3.7. Договору визначено, що позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього Договору.

Згідно п. 3.3.10. Договору позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п. 4.5. цього Договору.

Відповідно до п. 4.5. Договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Судами встановлено, що з 2009 року ПАТ «Укрсоцбанк» знав про порушені його права з боку відповідача, оскільки останній платіж по поверненню грошових коштів за кредитом було здійснено 8 травня 2009 року і банк у 2010 році вимагав у відповідача дострокового повернення всіх кредитних коштів, що вбачається з виконавчого напису, вчиненого 10 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального, округу КовальчукомС.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 387 (копія виконавчого напису міститься в матеріалах справи), виходячи зі змісту якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, переданого в іпотеку, мають бути задоволені вимоги про стягнення, в тому числі 166 359 доларів США заборгованості за кредитом, що становить усю суму неповерненого кредиту.

На підставі таких встановлених обставин суди дійшли висновків, що в даному випадку відбулася автоматична зміна строку виконання зобов'язання у повному обсязі і відлік строків позовної давності по всьому кредиту. З позовом до суду банк звернувся 4 грудня 2015 року, поза межами трирічного строку позовної давності, що і стало підставою для застосування судами положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, як підстави для відмови в позові.

Такі правові висновки судів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 2 грудня 2015 року, справа 6-249цс15, на що звернули увагу суди попередніх інстанцій при вирішенні спору.

Так, за правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Враховуючи умови п. 4.5 Договору, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Останній платіж по кредиту було здійснено 4 березня 2011 року і у кредитора виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання у цьому ж 2011 році через зміну строку основного зобов'язання згідно п. 4.5 Договору. Саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише в кінці 2015 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності.

Матеріали справи та доводи касаційної скарги жодним чином не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відмови в позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновків, що ухвалені у справі судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими і касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.О. Кузнєцов

О.І.Євтушенко

С.О. Карпенко