Справа № 494/1344/16-ц
15.03.2017 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-
18 листопада 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
Ухвалою суду від 02.12.2016 року після усунення позивачем недоліків відкрито провадження по справі (а.с.32).
У судовому засіданні 15.03.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Також, під час судового засідання надав заяву, в якій не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.66).
Разом з цим, на адресу відповідача, а саме: вул. Дачна, 43, с. Заводівка, Березівський р-н, Одеська обл., направлялися повістки про виклик до суду, які відповідач отримав, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення кореспонденції (а.с.36, 41,51,56, 57,64). Таким чином розгляд справи відбувався за відсутності відповідача, за наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача у заяві (а.с.66).
Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».
В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: складськими приміщеннями загальною площею 365.2 кв.м., що розташовані за адресою: вул.. Дачна, 42А, с. Заводівка, Березівський р-н, Одеська обл., користується ними, проводить ремонтні роботи, оригінал свідоцтва на складські приміщення знаходяться у позивача; відповідач долею складських приміщень не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами.
З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені складські приміщення належили ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.11.2002 року серії 031131 (а.с. 20)..
За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобовязується сплатити за нього визначену грошову суму.
Згідно технічного паспорту від 31.10.2016 року замовником технічної інвентаризації вищевказаних складських приміщень є ОСОБА_1 (а.с.6-9).
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що проживають на даний час по сусідству по вул. Дачна, №71 та №93 відповідно у с. Заводівка Березівського району Одеської області та є сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Також вказали, що з 2002 року під час розпаювання радгоспу у власність ОСОБА_2 перейшли складські приміщення за адресою: вул. Дачна ,42а, с. Заводівка, Березівського району Одеської області. У серпні 2006 року ОСОБА_2 продав приміщення ОСОБА_1, який провів ремонтні роботи у вказаних приміщеннях, ремонтував дахи, які під час бурі зривало, облагородив прилежну територію. Також вказали, що вони йому допомагали у ремонті. Будь-яких відомостей щодо суперечок під час купівлі-продажу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у них не має, та взагалі ніяких претензій до майна не предявлялись відповідачем. Як їм відомо, вони домовились про продаж будинку.
Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття ОСОБА_2 права власності на приміщення його власником не висунуте.
Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.59) відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборон відчуження - відсутні.
Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.
Відповідно до ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».
Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання.
Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого його нотаріального посвідчення, однак останній відмовив посилаючись на незадовільний стан здоровя та зайнятість. Позивач звертався до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору під час розгляду справи письмово, однак письмовою відповіддю від 25.02.2017 року ОСОБА_2 відмовив у його нотаріальному посвідченні, зазначивши що продав вказані приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.2006 року, а тому не має претензій до позивача, зявлятись до нотаріуса не бажає (а.с.67-69). Такі дії порушують права позивача, у звязку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на складські приміщення.
Судом також встановлено, що згідно довідки голови Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області від 26.12.2016 року (а.с.43) зазначено, що ОСОБА_1 володіє складськими приміщеннями, загальною площею 365.2 кв.м, що розташовані за адресою: вул. Дачна, 42А, с. Заводівка, Березівський р-н, Одеська область, які придбані позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року у ОСОБА_2 На даний час складські приміщення перебувають у володінні ОСОБА_1, використовується ним за призначенням, здійснюється в приміщеннях поточний ремонт.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».
Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Отже, на переконання суду, у цій справі ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.
З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.08.2006 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту укладення договору купівлі-продажу ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час уникає від вчинення таких дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на складські приміщення загальною площею 365.2 кв.м., що розташовані за адресою: вул.. Дачна, 42А, с. Заводівка, Березівський р-н, Одеська обл..
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на складське приміщення №1 площею 209.5 кв.м, та складське приміщення №2, площею 155.7 кв.м., що розташовані за адресою: вул.. Дачна, 42А, с. Заводівка, Березівський район, Одеська область.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст заочного рішення виготовлений та підписаний 20.03.2017 року.

Суддя І.А. Римар