АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Шахової О.В.,

ПоливачЛ.Д.,

при секретарі Горак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3; третя особа: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «СКАЙД» про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди та просила стягнути з відповідача на її користь матеріальний збиток в сумі 57 980 грн. 37 коп. та судовий збір в сумі 579 грн. 80 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено, стягнуто з відповідача на її користь 57 980 грн. 37 коп., а також судовий збір в сумі 579 грн. 80 коп. (а.с.98-100).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно та неповно досліджено докази та дана їм оцінка, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного визначення правовідносин сторін. Крім того, суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого спір щодо виплати страхового відшкодування вирішено неправильно.

Позивачка, яка постраждала внаслідок ДТП, подала до ПАТ «СКАЙД» заяву про виплату страхового відшкодування та відповідно страховою компанією було заведено справу №918/16 від 07.04.2016 року, однак суду першої інстанції не надано жодних підтверджуючих документів щодо невиплати страховою компанією страхового відшкодування позивачці.

_____________________________________________

Справа № 757/45206/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2610/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Батрин В.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги ст.29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, а також не врахував положення ст.1194 ЦК України щодо сплати потерпілому різниці у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування).

Також, суд першої інстанції не врахував достовірність Звіту, наданого позивачем, письмової переписки та підтвердження позивача, що автомобіль відремонтовано та вартість ремонту складає приблизно 35 000 грн.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_6, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7, просив апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи, ПАТ «СК «СКАЙД» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини даної справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що 06 квітня 2016 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_3, який керував автомобілем Ford Focus, номерний знак НОМЕР_1 та позивачки ОСОБА_2, яка керувала автомобілем Renault Symbol, номерний знак НОМЕР_2, у результаті чого автомобіль останньої зазнав механічних пошкоджень.

Постановою судді Печерського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року, відповідача визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (а.с. 13-14).

Цивільно-правова відповідальність відповідача на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «СК «СКАЙД» (а.с. 15).

Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 16 травня 2016 року, що здійснювався на підставі заяви страхової компанії ПАТ «СК «СКАЙД», вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки складає 104 102 грн. 62 коп. (а.с. 17-39).

Як вбачається звисновку спеціаліста № 1/09-ТЗ від 01 вересня 2016 року, вартість автомобіля позивачки в пошкодженому стані становить 46 122 грн. 25 коп. (а.с. 40-46).

Отже, різниця між сумою вартості матеріального збитку та вартістю автомобіля позивача в пошкодженому стані становить 57 980 грн. 37 коп. (104 102 грн. 62 коп. - 46 122 грн. 25 коп.).

Ухвалюючи рішення суду про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки в добровільному порядку не відшкодовано позивачці завданої майнової шкоди, необхідно стягнути з відповідача на її користь 57 980 грн. 37 коп. як різниці між сумою вартості матеріального збитку та вартістю автомобіля позивачки в пошкодженому стані, при цьому суд врахував, зокрема, правовою позицію, висловлену Верховним Судом України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, зокрема, що доказів проведеного ремонту автомобіля позивачки надано не було, крім того, доводи відповідача про те, що позивачкою реально понесені витрати її автомобіля в значно меншому розмірі, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Виходячи зі змісту ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

З позицій Верховного суду України, викладених в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2807цс15 та постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, вбачається, що деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

В даному випадку, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки відповідачем у добровільному порядку не відшкодовано позивачці завдану майнову шкоду, то необхідно стягнути її з відповідача на користь останньої в розмірі 57 980 грн. 37 коп. як різниці між сумою вартості матеріального збитку та вартістю автомобіля позивачки в пошкодженому стані.

Доводи ОСОБА_3 про відсутність підтверджуючих документів щодо невиплати страховою компанією страхового відшкодування позивачці, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Крім того, згідно частин 1,2 ст.133 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачем в судовому засіданні при розгляді справи, не заявлялось клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи, хоча останній наділений таким правом у відповідності до вимог ЦПК України.

Крім того, відповідач не оспорював визначену вартість матеріального збитку, понесеного позивачкою та розрахованого на підставі Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 16 травня 2016 року (а.с. 17-39).

На підставі наведеного, доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції достовірності Звіту, наданого позивачкою, письмової переписки та підтверджень позивачки, що автомобіль відремонтовано та вартість ремонту складає приблизно 35 000 грн., є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова