АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2334/17 Справа № 188/1582/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Місюра К. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу «Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської області» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 4.817 грн.93 коп. та стягнення моральної шкоди в розмірі 3.000 грн., -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до комунального закладу «Петропавлівська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «Петропавлівська ЦРЛ» ДОР) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи тим, що 11 вересня 2006 року була прийнята на посаду молодшої сестри поліклінічного відділення, 01 грудня 2011 року була переведена молодшою медсестрою-буфетницею відділення терапевтичного профілю.

Вказувала, що 07 листопада 2016 року була звільнена з займаної посади відповідно до наказу №111/К від 07 листопада 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України.

Зазначала, що вона не допускала прогулу без поважних причини, оскільки пішовши з роботи 03 листопада 2016 року у зв'язку з виниклими сімейними обставинами, попередила співробітників та знайшла собі на заміну напарницю, яка і відпрацювала її зміну.

Посилаючись на те, що весь час сумлінно виконувала свої трудові обов'язки, а тому просила суд ухвалити рішення, яким поновити її на займаній посаді; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4.817 грн.93 коп. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 3.000 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

У ст.139 КЗпП України зазначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 11 вересня 2006 року була прийнята на роботу до КЗ «Петропавлівська ЦРЛ» ДОР на посаду молодшої медсестри поліклінічного відділення на час щорічної відпустки основних працівників (а.с.8).

01 грудня 2011 року ОСОБА_2 була переведена молодшою медсестрою-буфетницею відділення терапевтичного профілю (а.с.7).

Відповідно до акту від 03 листопада 2016 року, складеного працівниками КЗ «Петропавлівська ЦРЛ» ДОРЦ» та затвердженого в.о.головного лікаря КЗ «Петропавлівська ЦРЛ» ДОР», була проведена перевірка виконання правил внутрішнього розпорядку працівниками відділення терапевтичного профілю. На момент перевірки о 09:40 виявилося, що на роботі відсутня молодша медсестра буфетниця ОСОБА_2 Зі слів завідувача відділенням, лікаря-терапевта ОСОБА_3 та старшої медсестри ОСОБА_4 роботу ОСОБА_2 покинула самовільно, без пояснень (а.с.25).

Згідно доповідної записки зав.відділення терапевтичного профілю ОСОБА_3 від 03 листопада 2016 року буфетниця ОСОБА_2 03 листопада 2016 року о 09 годині 30 хвилин самовільно пішла з роботи, нікого не повідомивши (а.с.24).

З доповідної записки сестри-господарки відділення терапевтичного профілю ОСОБА_5 від 03 листопада 2016 року вбачається, що молодша медична сестра-буфетниця 03 листопада 2016 року з'явилася на роботу в стані алкогольного сп'яніння, про що було повідомлено старшу медичну сестру відділення ОСОБА_4 (а.с.26).

Згідно доповідної записки старшої медичної сестри відділення терапевтичного профілю ОСОБА_4 від 03 листопада 2016 року ОСОБА_2 03 листопада 2016 року прийшла на роботу в стані алкогольного сп'яніння, про що було повідомлено завідуючу відділення ОСОБА_3 (а.с.27).

Юрисконсульт ОСОБА_6 в доповідній від 03 листопада 2016 року зазначала, що рано в ранці вона бачила ОСОБА_2 та її думку, остання була в нетверезому стані (а.с.28).

З пояснювальної записки позивача від 07 листопада 2016 року вбачається, що вона 03 листопада 2016 року прийшла в свою робочу зміну попросити співробітницю ОСОБА_7, щоб остання підмінила її в цей день, оскільки у неї вдома лопнув розширювальний бак і їй прийшлось відпроситися (а.с.59).

Тобто, факт відсутності позивача ОСОБА_2 03 листопада 2016 року на робочому місці не заперечується.

Наказом №111-к від 07 листопада 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади молодшої медичної сестри-буфетниці відділення терапевтичного профілю за прогул без поважних причин (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а позивач не довела поважності причини своєї відсутності на робочому місці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст.147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності накладанням такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Процедура звільнення за прогул має враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина перша ст.47, ст.116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ст.43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст.147, ст.ст.147-1,148,149 КЗпП), а саме: звільнити працівника за прогул має право тільки орган (посадова особа), якому надано право приймати цього працівника на роботу; звільнити працівника за прогул можна лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу; звільнити працівника за прогул можна безпосередньо після здійснення прогулу, але: не пізніше місяця після виявлення цього прогулу; не пізніше шести місяців з дати здійснення прогулу; не пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкового органу на звільнення.

Із змісту зазначених норм чинного законодавства та положень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

В матеріалах справи містяться пояснювальна ОСОБА_2 стосовно причини відсутності її на робочому місці (а.с.59).

Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п.4 ст.40 КЗпП не суперечить Типовим правилам внутрішнього трудового розпорядку, які кваліфікують поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Однак оцінка дій (бездіяльності) працівника як таких, що містять чи не містять ознаку вину, являє істотну складність. У цьому зв'язку істотного значення набуває судова практика, що склалася, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України.

Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. З іншого боку, прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо. Водночас не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її одержання в точно визначений строк (наприклад, право на додаткову відпустку у зв'язку з навчанням), якщо працівник подав заяву, приклав до неї виклик навчального закладу, а власник незаконно відмовив у наданні відпустки. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач допустила прогул, не довівши при цьому поважності причини цього прогулу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник відповідача зазначив, що на підприємстві є профспілкова організація, втім ОСОБА_2 не була її членом. Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 також визнав той факт, що позивач членом профспілкової організації відповідача не являлась.

Доводи скаржника про те, що її зміна була відпрацьована напарницею ОСОБА_7, а отже відповідачу її прогулом не завдано ніяких збитків, не можуть слугувати підставою для поновлення її на посаді.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що не доведений факт її появи на робочому місці у нетверезому стані, також не може бути прийнятий до уваги, оскільки звільнено її було виключно за прогул.

Доводи про те, що суд в оскаржуваному рішенні відобразив те, що до неї раніше вживались заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани, також до уваги не приймаються, оскільки звільнена вона була за п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.