ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
за участю представника позивача - ОСОБА_6.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 16 квітня 1994 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Під час шлюбу народилося п'ятеро дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Останнього часу стосунки між подружжям погіршилися, у тому числі у зв'язку з тим, що дружина неналежним чином виконувала свої батьківські обов'язки, а саме: через сім днів після народження ОСОБА_15, її мати ОСОБА_8 виїхала до міста Києва без будь-якої поважної причини, залишивши при цьому новонароджену доньку та інших дітей на піклування няні.

У травні 2015 року ОСОБА_8 вилетіла з двома малолітніми дітьми: ОСОБА_14 та ОСОБА_15, до Туреччини, залишивши при цьому ще двох малолітніх дітей: ОСОБА_13 та ОСОБА_12, у м. Одесі, у зв'язку з даними обставинами малолітні діти були позбавлені не тільки материнської турботи, а й можливості бачити та спілкуватися з рідними братом та сестрою.

Після повернення малолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_15, до зареєстрованого місця проживання, а саме: АДРЕСА_1, ОСОБА_8 до будинку не повернулася, а всі дії із забезпечення побутових умов проживання дітей, такі як приготуванні їжі, прання та прасування одягу, допомога зі шкільними завданнями та найголовніше спілкування з дітьми, виконує батько та допоміжний персонал.

З метою захисту прав та інтересів дітей ОСОБА_7 просив визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з батьком ОСОБА_7

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітньої ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, малолітнього ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, та малолітньої ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з батьком ОСОБА_7 за його місцем проживання.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року заочнерішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року скасовано.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 судовий збір в сумі 606 грн 32 копійки.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи спільно з дітьми не проживає, неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що при знаходженні ОСОБА_8 з малолітніми дітьми за межами України була зроблена штучна ситуація непроживання її за місцем її реєстрації. Крім того, у висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 серпня 2015 року зазначено, що «Малолітні діти зареєстровані та постійно проживають разом з батьками за означеною вище адресою», тобто в житловому будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_8

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що районним судом не з'ясовано думку ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, яким на час ухвалення рішення суду виповнилося відповідно 13 та 11 років.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 1994 року. У шлюбі сторони мають п'ятеро дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зареєстрованим місцем проживання сторін та дітей є житловий будинок АДРЕСА_1. Право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_8

ОСОБА_7 своєю нотаріально посвідченою заявою від 22 травня 2015 року надав дозвіл на тимчасовий виїзд його малолітніх дітей до Туреччини у супроводі їх матері ОСОБА_8 на строк з 25 травня по 25 листопада 2015 року.

На підставі цього дозволу ОСОБА_8 з двома малолітніми дітьми - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5- у травні 2015 року виїхала до Туреччини.

Під час знаходження ОСОБА_8 з малолітніми дітьми за межами України, ОСОБА_7 08 червня 2015 року скасував свою заяву від 22 травня 2015 року про згоду на тимчасовий виїзд його малолітніх дітей до Туреччини у супроводі їх матері ОСОБА_8 та звернувся до служби у справах дітей Одеської міської ради та до Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявами про визначення місця проживання дітей, а після отримання висновку зазначених органів в серпні 2015 року звернувся до суду з позовами про визначення місця проживання дітей та про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди матері.

18 серпня 2015 року в.о. голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради був підписаний висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з батьком ОСОБА_7

Під час вирішення вказаного питання органом опіки та піклування були дослідженні житлово-побутові умови проживання дітей, довідка про майновий стан ОСОБА_7, ставлення його до допомоги та контролю у навчанні малолітніх дітей, свідчення осіб, які посилалися на те, що мати неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

При цьому слід враховувати не тільки принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, а й Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Важливо також акцентувати увагу на тому, що Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини і носить виключно рекомендаційний характер під час формування внутрішнього законодавства.

В свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого в 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Вона ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

У вказаній справі суд першої інстанції встановив, що батько дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, він створив найбільш сприятливі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, враховуючи при цьому їх сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан.

Разом з тим районним судом встановлено, що мати спільно з дітьми не проживає, оскільки постійно проживає в іншій державі (Туреччині), періодично приїжджає до України, у зв'язку з чим неналежним чином виконує свої обов'язки із забезпечення дітей належним доглядом та турботою, безвідповідально ставиться до виконання своїх обов'язків як матір, а також не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком, на що апеляційний суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову лише на підставі не з'ясування думки двох дітей щодо їх згоди на проживання разом з батьком без урахування встановлених обставини у справі.

Крім того, до касаційної скарги представником позивача надано пояснення ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, за наслідками проведеної заступниками директора з навчально-виховної роботи Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Хабад» бесіди з дітьми, з яких убачається, що діти висловили свою прихильність до батька та висловили бажання проживати разом з батьком та небажання змінювати звичайний режим та місце проживання.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року скасувати, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 рокузалишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак