Номер провадження: 22-ц/785/2041/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Громадської організації «ОСОБА_3 громадської безпеки», ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИЛА:

26.02.2016 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулися позивачі з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації. Позивачі просили визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4 та ділову репутацію Громадської організації «ОСОБА_3 громадської безпеки», інформацію, поширену відповідачем 3 листопада 2015 року на прес-конференції на тему: "Злочинна діяльність псевдо-патріотичних організацій" у приміщенні Українського національного інформаційного агентства "Укрінформ"; зобовязати відповідача в термін не пізніше 10 днів від набрання законної сили рішення спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_4 та Громадську організацію «ОСОБА_3 громадської безпеки», поширену 3 листопада 2015 року на прес-конференції на тему: "Злочинна діяльність псевдо-патріотичних організацій" у приміщенні Українського раціонального інформаційного агентства "Укрінформ" шляхом зачитування резолютивної частини прийнятого по справі рішення на прес-конференції за участі журналістів різних засобів масової інформації; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у сумі 10 000, 00 грн. (т.1, а.с.4-10) .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2016 року позов Громадської організації «ОСОБА_3 громадської безпеки», ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації було задоволено в повному обсязі (т.2, а.с.84-90).

09.09.2016 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2016 року. Зокрема, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на неповне дослідження судом всіх обставин справи в їх сукупності, на однобічну оцінку доказів по справі. Зокрема апелянт посилається на те, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №7 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної чи юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Апелянт вважає, що суд дійшов невірного висновку відносно характеру висловленої інформації, не дослідивши та надавши невірну, перекручену оцінку доводам сторони відповідача з цього приводу. Також апелянт посилається на те, що суд не прийняв до уваги подані документовані докази, підтверджуючі факт побиття відповідача та які спростовують твердження позивачів відносно несправедливості викладених обставин. Також апелянт посилається на те, що суд не врахував та не надав належну правову оцінку поясненням свідків. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд не прийняв до уваги документовані докази, надані відповідачем, які підтверджують як негативне ставлення громадськості до позивачів внаслідок їх протиправної діяльності, так і наявність фактичної бази для формування висновку про злочинну діяльність останніх. Апелянт також посилався на практику Європейського суду з прав людини, яку суд першої інстанції також не врахував. Крім того, апелянт зазначає, що позивачами не надано жодного доказу, підтверджуючого наявність моральної шкоди у позивачів від проведеної та оскаржуваної прес-конференції. Також апелянт посилався на здійснення позивачами тиску на суд та унеможливлення прийняття участі у вирішальному засіданні відповідачем. Просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (т.2, а.с.96-105).

Справа знаходилась в проваджені колегії суддів апеляційного суду Одеської області у складі головуючого судді Сватаненко В.І., суддів Артеменко І.А., Плавич Н.Д.

Відповідно до рішення ОСОБА_3 Юстиції від 19.12.2016 року суддю Сватаненко В.І. було звільнено у відставку. У звязку з цим, на підставі розпорядження апеляційного суду Одеської області № 899 від 20.01.2017 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК, було передано колегії суддів у складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М. (т.2, а.с.169-170).

Представник позивача - апелянта в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Подав клопотання про відкладення слухання справи, яку було відхилено колегією суддів, оскільки докази поважності причини неявки не були надані суду, а крім того, згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Підтвердили, що підтримували позовні вимоги в суді першої інстанції в первинному обсязі, а тому суд першої інстанції правильно вказав на задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення представників позивачів, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що 3 листопада о 13.00 в приміщенні прес-центру Укрінформ відбулася прес-конференція на тему: "Злочинна діяльність псевдо-патріотичних організацій" (відеозапис прес-конференції розміщено на офіційному сайті Укрінформ http://www. ukrinform. ua/nibric-pressconference/1907667-chomu- psevdo-patriatichna-oreanizatsiva-v-m-odesi-prikrivaetsva- maydanom-zal-1 htmlV https ://www. youtube, com/watch ?v=WzlImX_YMDE) в ході якої відповідачем була розповсюджена інформація, що мала характер фактичних тверджень, яка за своїм характером була негативною, не відповідала дійсності, а фактом її розповсюдження позивачам була завдана моральна шкода. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне вказати на наступне.

Оцінюючи розповсюджену інформацію та відхиляючи посилання апелянта на її оціночний характер колегія суддів виходить з висновку спеціалісту, приєднаного до матеріалів справи (т.1, а.с. 243-250), який не тільки підтвердив фактичний характер суджень висловлених позивачем (т.1, а.с. 246, 249), але й визначив мету створення негативного образу позивача ОСОБА_4 в суспільній свідомості. Проведений лінгвістичний аналіз також підтвердив образливий характер номінацій та її негативний характер (т.1, а.с. 249-250). Висновок спеціаліста, є одним з доказів по справі (ст.ст. 57, 54 ЦПК України) та стороною відповідача не спростований іншими належними та допустимими доказами.

Відхиляючи довід апелянта про те, що суд не прийняв до уваги подані документовані докази, підтверджуючі факт побиття відповідача та які спростовують твердження позивачів відносно несправедливості викладених обставин, а також не враховані покази свідків, то колегія суддів виходить з того, що мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції вказав на те, що 02.10.2015р. ОСОБА_2 звертався до начальника ГУ МВС України в Одеській області із заявою про злочин, в якій просив внести в Єдиний реєстр досудових розслідувань інформацію щодо вчинення злочинів, передбачених ст.ст.127, ст.129, ст.170, ч.3 ст.189 КК України ОСОБА_4, що підтверджується копією відповідної заяви. ОСОБА_2 звертався до начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 02.10.2015 року № 50458 по факту вчинення правопорушення з боку ОСОБА_4, а саме: вимагання грошових коштів. Також судом першої інстанції враховувалось те, що згідно з копією витягу з кримінального провадження № 0008936, з 02.10.2015р. Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення правопорушення у відношенні до ОСОБА_2, а саме: примушування його до виконання чи невиконання цивільно-правових зобовязань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, або із погрозою вбивства, чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров'я. Дії кваліфіковані за ст.355 ч.2 Кримінального кодексу України. В рамках досудового розслідування слідчим Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надані доручення про проведення слідчих (розшукових дій), копії доручень та рапортів про хід виконання доручень долучені до матеріалів справи. Також суд першої інстанції вказав на те, що з тексту копії акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 2477/96-Д потерпілого ОСОБА_2 за фактом вимагання грошових коштів з боку ОСОБА_4 та копії корінця направлення Приморського районного відділу міліції № 37 на предмет установлення характеру і тяжкості тілесних ушкоджень, внаслідок вимагання грошових коштів з боку ОСОБА_4 вбачається, що в оглянутого 03.10.2015р. потерпілого ОСОБА_2 встановлені тілесні ушкодження, які віднесені до легких тілесних ушкоджень. Проте, приймаючи рішення справі суд першої інстанції фактично виходив з того, що незважаючи на твердження відповідача та приєднані до матеріалів справи вищевказані копій документів, факт вчинення кримінального правопорушення повинен встановлюватись у встановленому порядку тобто, за процедурою КПК України обвинувальним вироком. Вказаний вирок (за його наявності) встановив би презумпції передбачені ч. 4 ст. 61 ЦПК України, як в частині особи, так і в частині оцінки його дій. При цьому, КПК встановлена процедура та строки вирішення питання про вручення підозри, а також строків досудового розслідування. Оскільки розповсюджена інформація містила фактичні твердження про скоєння злочинів, проте, на момент розгляду справи в суді не була підтверджена у встановленому кримінально-процесуальним законодавством порядку, то вирішення питання про її достовірність може створити зворотну презумпцію винуватості, що є неприпустимим, на що, в свою чергу, правильно звертав увагу суд першої інстанції в своєму рішенні.

Щодо посилань апелянта на те, що суд не врахував та не надав належну правову оцінку поясненням свідків, то надаючи оцінку поясненням свідків з токи зору допустимості та відносності, слід виходити з того, що факти злочинної діяльності, їх кваліфікація та призначення покарання у разі доведення вищевказаних фактів, встановлюються в межах кримінального провадження, а не в цивільному процесі. Аналогічним чином оцінюються посилання апелянта на наявність фактичної бази в матеріалах цивільної справи для формування висновку про злочинну діяльність позивачів, оскільки такі факти можуть бути встановлені лише в порядку кримінального судочинства.

Звертаючи увагу на посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини, яку суд першої інстанції, на думку апелянт не врахував, то колегія суддів, виходить з того, що всі учасники провадження мають спеціальний статус публічних персон, учасників суспільних процесів, а тому знаходяться в рівному становищі один відносно іншого в межах спірних правовідносин. Відповідно, не можуть бути прийняті до уваги посилання на прецеденти Європейського суду, які висловлені щодо учасників проваджень з різними статусами. Разом з тим, оцінка інформації (суджень) проведена судом першої інстанції з розмежуванням оціночних та фактичних суджень, та з врахуванням способу захисту обраного стороною позивача. При цьому, право на захист, і, відповідно, вибір способу захисту цілком залежить від позивача по справі (ст. 20 ЦК України).

Щодо посилання апелянта на відсутність доказів завдання моральної шкоди, то сам факт розповсюдження негативної інформації, яка презюмується недостовірною в контексті п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, свідчить про її наявність.

Щодо посилання на здійснення позивачами тиску на суд та унеможливлення прийняття участі у вирішальному засіданні відповідачем, то вказані обставини матеріалами справи не підтверджуються.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростували висновків суду першої інстанції, то колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2016 року відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

ОСОБА_6

ОСОБА_7