Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Доценко С.І.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А. Попової С.А,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на 2/3 частки домоволодіння та земельної ділянки для обслуговування домоволодіння, вселення та визначення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5, на рішення Володарського районного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і посилалася на те, що перебувала у шлюбі з батьком відповідачів - ОСОБА_6 і після його смерті має право на частку спільного майна подружжя. Просила визнати

- право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1,

- право власності на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1;

- право власності на всі будівельні матеріали, які були використані при переобладнанні будинку та господарських прибудов.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із з зустрічним позовом до ОСОБА_2 і просили визнати за ними право власності в порядку спадкування на 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1; на 2/3 частки земельної ділянки для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 право власності на 2/3 частину будівельних матеріалів, які були використані при будівлі нежитлової прибудови літ А1-1, гаражу літ Ж, сараю літ. Б відкритої веранди літ «д»; про вселення та визначення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за вказаною адресою.

Рішенням Володарського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 06 грудня 2016 року скасувати, в частині відмови їй у позові, та задовольнити її вимоги, залишивши без змін рішення про відмову у позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 просять вказане рішення суду від 06 грудня 2016 року скасувати та прийняти нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 02 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в частині оскарження рішення Володарського районного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року про визнання права власності на 2/3 частки будівельних матеріалів, визнано неподаними та повернуто заявникам.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників ОСОБА_7 і ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб від 19 листопада 2011 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дочками ОСОБА_6 від першого шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1, земельну ділянку за вказаною адресою, будівельні матеріали, які були використані для будівництва споруд на вказаній земельній ділянці та інше майно, яке не є предметом даного спору.

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41154860 від 06 серпня 2015 року після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, приватним нотаріусом Чичековою О.А. заведено спадкову справу № 57784224 (т. 1 а.с. 100).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку будинку, суд першої інстанції виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про спадщину, а тому, він є його особистою власністю. Доводи позивача про те, що за час спільного проживання зі спадкодавцем вартість будинку істотно збільшилася, що давало б підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку будинку, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Ці висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

В силу ст. ст. 177, 178 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага і вони можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, крім іншого, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Зі справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 січня 2000 року реєстр № 168 ОСОБА_6 отримав у спадщину від ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, жилий будинок із шлакоблоку та цегли жилою площею 56,5 кв.м літ.А-1 з надвірними побудовами: нежила прибудова А1, сараї В, К, Б, уборна - Г, літня кухня Д, гараж Е, підвал К/п, розташовані на земельній ділянці Новокраснівської сільської ради в АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Володарському бюро технічної інвентаризації 28 січня 2000 року.

Звертаючись до суду із позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, і, зокрема, про визнання права власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння, ОСОБА_2 посилалася на те, що за час її проживання з ОСОБА_6 будинок притерпів значних змін, було проведено його капітальний ремонт, збудовані нові споруди за рахунок її коштів, і тому, у неї виникло право на 1/2 частику домоволодіння.

За положеннями ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом першої інстанції була досліджена інвентарна справа КП «Нікольського БТІ» № 6853 на будинок АДРЕСА_1 та встановлено, що рішенням виконкому Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області від 10 січня 2008 року № 2 було задоволено заяву ОСОБА_6 та надано дозвіл на перейменування житлової кімнати 1-6 в кухню, а кухню 1-7 - в підсобне приміщення в житловому домі по АДРЕСА_1, на підставі якого, згідно експлікації внутрішніх площ жилого будинку А-1 до плану будинку зазначені відомості були внесені до технічної документації будинку.

Згідно з технічним паспортом та відомостями інвентарної книги Бюро технічної інвентаризації на 09 січня 2008 року, спірне домоволодіння складалось з житлового будинку загальною площею внутрішніх приміщень 84,7 кв. м., загальна площа жилих приміщень 62 кв. м, жилою площею 47,5 кв. м. підсобною 14,5 кв. м та площі приміщень, які не входять в загальну 22,7 кв.м. Будинок складався із коридору, 4 житлових кімнат, кухні, підсобного приміщення, сіней, а також надвірних споруд: нежитлових прибудов А1-1, а-1, сараїв В, К, гаражу Е, літньої кухні Д, погребу К/п, колодязю Ж та огорожі №1. Інвентарна вартість будинку та господарських будівель не визначена (а.с.10-14).

Згідно технічного паспорту та відомостям інвентарної книги Бюро технічної інвентаризації на 30 травня 2016 року, спірне домоволодіння складається з житлового будинку А-1, загальна площа внутрішніх приміщень будинку 86,1 кв.м., корисна 73, 3кв.м., житлова - 47, 3кв.м., допоміжна 26 кв. м., площа літніх приміщень 12,8 кв.м. Будинок складається з коридору, 4 житлових кімнат, кухні, санвузлу, сіней та навісу, а також надвірних побудов: нежитлова прибудова А1-1, а-1 сіней, а2-1 навісу, а1 ганку, Б-сараю, В - сіннику, Г- вбиральні , Д - літньої кухні, д1 відкритої веранди, гаражу-Ж, ж/е оглядової ями, К - сараю, к/п погрібу, З - душу, Л - колодязю, №1 - ворота, №2-5 - огорожа. Інвентарна вартість домоволодіння не визначена. В технічній документації зазначено, що будівлі А1-1- нежила прибудова, Б - сарай, Ж - гараж, д1 - веранда збудовані самовільно (а.с.189-194).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва і статею 331 ЦК України не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Оскільки з аналізу вказаних документів та інших матеріалів справи вбачається, що прибудова А1-1, сарай Б, веранда д1, гараж Ж, є самочинним будівництвом, то ці об'єкти не можуть бути предметом спільної сумісної власності подружжя та предметом поділу з визнанням за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку цього майна в порядку спадкування, про що просила позивач.

За таких обставин, висновки суду про відмову ОСОБА_2 у позові про поділ будинку є вірними та законними.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційні скарзі на те, що за матеріалами інвентарної справи вартість домоволодіння збільшилася з 2 812 грн.(2000 рік) до 48 796 грн.(2016 рік) і саме за рахунок власних коштів позивача непереконливі, оскільки, виходячи з матеріалів справи та наведених судом обґрунтувань, власник будинку ОСОБА_6 мав самостійні кошти для проведення робіт у будинку і з часу набуття ним права власності не відбулося істотного збільшення будинку у своїй вартості внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя - ОСОБА_2, що давало б підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку будинку.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про збільшення вартості спірного будинку, проведення капітального ремонту, посилання на технічні паспорти будинку, на підстави виникнення права власності на будівельні матеріали, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, а порушень норм матеріального права при перевірці судового рішення не встановлено.

Крім того, колегія виходить з того, що доводи скарги фактично зводяться до наведених обґрунтувань позивача своїх вимог, які були повно досліджені судом першої інстанції і, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, їм дана оцінка і з цими висновками колегія суддів погоджується.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на всі будівельні матеріали, які були використані для проведення капітального ремонту будинку та зведенні прибудови на земельній ділянці по АДРЕСА_1 позивач, в особі свого представника ОСОБА_7, вказувала на те, що ці будівельні матеріали були придбані за власні кошти саме позивача (т.1 а.с.228-229).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд посилався на те, що позивач не конкретизувала, які саме будівельні матеріали слід визнати її власністю, де вони знаходяться, у яких будівельно-ремонтних роботах, об'єктах використані. Рішення суду є обґрунтованим.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Зі справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог та понесених витрат ОСОБА_2 надала суду фінансові документи, які, на її думку, підтверджують її особисте право на будівельні матеріали, використані для будівництва вказаних об'єктів.

Між тим, дослідження вказаних документів свідчить про те, що ці докази є неналежними, оскільки представлені видаткові накладні, прибуткові ордери, товарні та фіскальні чеки, розрахункові квитанції тощо хоча і видані на ім'я ОСОБА_2, але датовані періодом до укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6; частка документів видана на ім'я ОСОБА_6; друга частка не має індивідуальних відомостей позивача чи взагалі не може бути прочитана (т.1 а.с.55-64).

За таких обставин не погодитися з висновками суду про відмову ОСОБА_2 у позові за цими вимогами не можна.

Згідно пояснень відповідачів та наявних у справі матеріалів, померлий ОСОБА_6, в період шлюбу з ОСОБА_2, мав самостійні доходи, які використовував в тому числі і на придбання будівельних матеріалів.

Суд, розглядаючи вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, зазначив, що за положеннями сімейного законодавства, яке діяло на час приватизації ОСОБА_6 земельної ділянки за вказаною адресою, ця земельна ділянка набувала статусу особистої власності набувача і не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га в АДРЕСА_1 27 липня 2012 року.

Отже, висновки суду відповідають нормам матеріального права, оскільки за положеннями ст.57 СК України (в редакції станом на 29 серпня 2012 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Наведені позивачем в резолютивній частині апеляційної скарги доводи про скасування рішення в цій частині, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права. Тому, рішення суду про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частки земельної ділянки, є законним і скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про невірне визначення судом першої інстанції судових витрат у справі є непереконливими, оскільки судом правильно, при відсутності даних про ціну позову, застосовані вимоги ст.ст.80,88 ЦПК України, за якими якщо на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Посилання позивача на приблизну вартість спірного майна, як підставу для визначення розміру судового збору в розмірі 750 грн., а не 1378 грн., є неспроможними.

Згідно п.16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК).Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Тому, колегія вважає, що оскаржуване судове рішення, в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, з урахуванням визначеного судом мінімального розміру судового збору, передбаченого Законом України «Про судовий збір» за вимогами майнового характеру, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують.

Обґрунтовуючи свої висновки про відмову у позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції зазначив, що вказані особи є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 і вони не втратили можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом за межами цивільного спору.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст.1261, 1296, 1297 ЦК України та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Закон України «Про нотаріат» та дійшов висновку про відмову у позові.

Так, частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у

нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Як роз'яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На час вирішення спору судом першої інстанції, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не представили суду відповідь нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а представлена відповідь апеляційному суду, видана нотаріусом за межами ухваленого рішення і тому, в якості доказу до справи не долучена в порядку ч.2 ст.303 ЦПК України.

Одночасно суд правильно відмовив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у позові про вселення та визначення порядку користування будинком та земельною ділянкою, вважаючи такі вимоги передчасними, оскільки це право осіб може бути захищено тільки після отримання ними свідоцтва про право власності на об'єкти спадкування та встановлення факту порушення їх прав у користуванні власністю.

Крім того, апеляційний суд не може не враховувати того, що частка спірного майна - прибудова, сарай, веранда, гараж, є самочинним будівництвом, а тому, законних підстав для визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 2/3 частки і цих споруд, підстав немає.

У скарзі відповідачі посилаються на те, що ОСОБА_2 не надала нотаріусу документів на спірне спадкове майно, а тому, вони - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не мали можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, а суд своїм рішенням також позбавив їх захисту.

Колегія вважає ці доводи безпідставними, оскільки при таких обставинах існує інший порядок витребування необхідних документів, передбачений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, який і було свого часу застосовано нотаріусом в цій спадкові справі (т.1 а.с.22).

Посилання відповідачів та їх представника в апеляційних скаргах на те, що суд своєю ухвалою від 15 січня 2016 року заборонив нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне майно до вирішення справи по суті, а тому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не могли реалізувати своє про право на спадщину, є непереконливими, оскільки відповідачі мали можливість шляхом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, виразити свою незгоду з судовим рішенням та не позбавлені можливості скористатися своїми правами щодо скасування заходів забезпечення позову після ухвалення рішення в порядку, визначеному ст.154 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційних скарг відповідачів та їх представника ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 без звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, необґрунтовано подала позов до суду для вирішення спору, який виник між спадкоємцями, до уваги не приймаються, оскільки за положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тому, у суду не було підстав для неприйняття позовної заяви ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що суд дійшов необґрунтованого висновку, що відповідачі не мають право на користування жилим будинком як члени сім*ї спадкоємця, який належить їм з часу відкриття спадщини та захищається нормами ЦК України та ЖК України. З цими доводами погодитися не можна, оскільки такі категоричні висновки у рішенні суду відсутні, а стосовно прав відповідачів на користування спірним майном суд, проаналізувавши обставини справи, вірно вказав, що ці права відповідачі зможуть реалізувати після отримання документів, які підтверджують їх право власності, як спадкоємців.

Той факт, що суд неодноразово відхиляв клопотання представника відповідачів адвоката ОСОБА_5 про призначення у справі експертизи, не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки питання, на вирішенні яких наполягав представник відповідачів, можуть бути вирішенні тільки за наявності встановлення особистого права осіб на спадкові об'єкти. Наведені в ухвалах суду обґрунтування для відхилення клопотань про експертизу, є переконливими.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є недоведеними, необґрунтованими та передчасними.

З урахуванням обставин справи та норм матеріального права колегія вважає, що правова оцінка встановлених обставин справи судом першої інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не допущено.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

С.А.Попова