Справа № 462/4611/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Львівської міської ради, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мішакової Світлани Федорівни, Залізничного відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_7 - про визнання договору дарування недійсним і повернення сторін у попередній стан, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, який діє від свого імені та імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2012 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 18 700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень, з метою забезпечення виконання рішення суду, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2012 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 в межах ціни позову - 18700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень. Однак, незважаючи на арешт, достовірно знаючи заборону відчуження спірної квартири, 24.05.2012 року ОСОБА_3 уклав оспорюваний договір з метою подальшого невиконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики. Від так оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків і його вчинення порушило законні права та інтереси позивача. Просить позов задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності від 14.04.2016 року /т.1 а.с.230/, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить такий задовольнити, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві тадодатково пояснив, що зміст вказаного договору дарування суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9, який діє на підставі довіреності від 17.03.2016 року /т.1 а.с.224/, в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність позовних вимог, пояснив, що на момент укладення договору дарування в нотаріуса були відсутні будь-які дані про наявність обтяжень та неможливість відчуження спірної квартири, тому нотаріус та державний реєстратор не мали встановлених законом підстав для відмови у нотаріальній реєстрації договору дарування та державній реєстрації переходу права власності на квартиру. Зазначив, що ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_4, яка на день смерті сина ОСОБА_3 проживала з ним разом в спірній квартирі. Разом з тим, у встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_4 з вимогою про погашення боргу, а від так це є підставою для відмови кредитору у стягненні заборгованості. Додатково пояснив, що оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 померли, повернення сторін в попередній стан є неможливим. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представники відповідача Львівської міської ради - Процик І.І., Попович Я.Д., кожен з яких діє на підставі довіреностей від 24.01.2017року та 17.01.2017року відповідно, у вирішенні позову покладаються на рішення суду, вважають, що Львівською міською радою не порушено права позивача.

Суд, беручи до уваги позицію осіб, які брали участь у розгляді справи, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності третіх осіб - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мішакової С.Ф. та ОСОБА_7, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з'явилися, при цьому кожен з них представив заяви, в яких вони просили розглядати справу за їх відсутності /т.2 а.с.31, 63/, а також за відсутності третьої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не направив в судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за відсутності представника не подав, про причини неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, в тому числі оглянувши цивільну справу №1309/590/12, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з вимогами ч.1,3 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) саме на момент вчинення такого правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що 19.01.2001 року відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача ОСОБА_1 18 700,00 доларів США для купівлі квартири, які відповідач зобов'язався повернути на вимогу позивача.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2012 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2013 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 18 700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень. З метою забезпечення виконання рішення суду ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2012 року, яка залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2013 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 в межах ціни позову - 18700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень /т.1 а.с.55-59/.

Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 24.05.2012 року між відповідачами ОСОБА_3, який діє від свого імені та імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595 /т.1 а.с.109/.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 34285383 від 28.05.2012 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі вказаного договору дарування. /т.1 а.с.131/.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна №35969080 від 10.05.2012 року в Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відсутня інформація щодо заборон відчуження щодо квартири АДРЕСА_1 /т.1 а.с.172/.

При цьому, як вбачається із належно засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження №32818891, які були предметом дослідження судом, Залізничний районний суд м.Львова направив ухвалу про забезпечення позову від 04.04.2012 року та постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. від 30.05.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання даної ухвали /а.с.116/.

Постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. від 30.05.2012 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 та заборонено ОСОБА_3 здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3 лише в межах суми боргу /т.1 а.с.118/.

Зі змісту листа-відповіді ОКП «БТІ та ЕО» №19530-В від 25.07.2012 року постанова державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. від 30.05.2012 року про накладення арешту майна та заборони на його відчуження прийнята до відома, оскільки відсутня інформація щодо наявності в даної особи нерухомого майна, а ОСОБА_3 з 24.05.2012 року не є співвласником АДРЕСА_1 /т.1 а.с.119/.

На підставі даного листа та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30.05.2012 року виконавче провадження закінчено, про що винесено постанову від 20.08.2012 року /т.1 а.с.121/.

Судом встановлено та підтверджується журналом судового засідання від 04.04.2012 року /цивільна справа №1309/590/12/, що відповідачу ОСОБА_3, який був присутній в судовому засіданні та давав пояснення з приводу накладення арешту на майно, було достовірно відомо про прийняту судом ухвалу про забезпечення позову, наявність заборони на відчуження спірної квартири, а судом роз'яснено її зміст та порядок оскарження.

Відповідно до висловленої правової позиції Верховним Судом України в постанові від 18.01.2017року у справі №6-2552цс16, той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування квартири 24.05.2012 року на спірну квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт, однак в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відмітку про наявність заборони на відчуження майна внесено лише 30.05.2012 року.

При цьому, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.11.2013 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року /т.1 а.с.64/.

Із даних інформаційної довідки зі спадкового реєстру №38549549 від 06.10.2014 року вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась /т.1 а.с.79/.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.05.2015 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року /т.1 а.с.204/.

Зі огляду на те, що після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні спадкоємці, суд залучив до участі у справі співвідповідачем Львівську міську раду /т.1 а.с.19/.

Суд не приймав до уваги покликання відповідача ОСОБА_2 та його представника про те, що смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відсутність фактичних спадкоємців після їхньої смерті припиняє можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків та унеможливлює повернення сторін у попередній стан - фактично перереєстрацію права власності на спірну квартиру за попередніми власниками, які померли на даний час, а від так не можуть бути суб'єктами цивільних правовідносин з огляду на наступне.

За правилами статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, не лише своїх цивільних прав, а й цивільних інтересів, які за своєю правовою природою є виразником наявності в особи підставної, законної, юридичної заінтересованості щодо наявності/відсутності цивільних прав у інших осіб.

При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язків елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особливістю статусу заінтересованої особи може бути те, що така особа не мала й не має права власності чи речового права на предмет правочину, не оспорює право власності жодного з учасників правочину на передане згідно з ним майно, не вимагає визнання за собою права власності на майно й не претендує на те, щоб майно в натурі було передане їй у володіння. Мета заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається здійснення реституції за правочином, - приведення саме сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення правочину. Підстава її вимог - власний, обґрунтований, приватний цивільний інтерес заінтересованої особи до такого юридичного факту, як перебування предмета правочину (об'єкта цивільного права) у власності конкретної особи чи перебування будь-якого з учасників правочину в певному правовому становищі. якщо до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування реституції звертається не сторона право чину, а інша заінтересована особа, то потребують з'ясування не лише факти й обставини, що свідчать про наявність визначених законом підстав недійсності правочину, а й такі питання: чи існує в такої третьої особи обґрунтований цивільний інтерес до предмета правочину; в чому такий інтерес полягає; чи є цивільний інтерес третьої особи порушеним фактом учинення оспорюваного правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є реституція тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес третьої особи, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками визнання правочину недійсним безпосередньо для сторін правочину. Реституція - це основний наслідок недійсності правочинів будь-яких видів та одночасно спеціальний зобов'язальний спосіб захисту права власності, в якому поєднуються відновлювальна та компенсаційна функції його захисту. Реституція застосовується виключно між сторонами недійсного правочину і не залежить від того, який суб'єкт (сторони правочину чи заінтересована особа) порушив спір про визнання правочину недійсним, не має правового значення також добросовісність сторони-набувача. Правова доцільність та ефективність застосування реституції залежить передусім від стану виконання недійсного правочину, а також від того, чи перебуває майно (предмет правочину - індивідуально-визначена річ) станом на час вирішення спору у володінні сторони - набувача за недійсним правочином.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статті 14 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення права, пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відносити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв, зокрема, у вимозі про застосування наслідків недійсного правочину.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.Доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведені положення законодавства, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що вимоги позивача підставні, а відтак такі підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 114гривень 70 копійок /т.1 а.с.51/ понесених судових витрат, при цьому з Львівської міської ради не підлягають стягнення судові витрати понесені позивачем, оскільки не було порушено законного права та інтересу позивача.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.15, 16, 203, 215, 216, 717 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що посвідчений 24.05.2012року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595.

Повернути сторони за договором дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_4 /Дарувальники/ та ОСОБА_2 /Обдарованим/, що посвідчений 24.05.2012року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595, який визнаний судом недійсним, до попереднього стану, що існував до укладення даного договору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 114 гривень 70 копійок судового збору, сплаченого позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський