АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/1556/16-ц Номер провадження 22-ц/786/947/17Головуючий у 1-й інстанції Дем'янченко С. М. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому вказувала, що в період з 2010 року по 2013 рік проживали з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_4, яка проживає разом з позивачкою і повністю перебуває на її утриманні та вихованні. В свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьком зазначений відповідач ОСОБА_2. Посилаючись на те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини в достатній мірі не надає просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.11.2016 року і до її повноліття.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.11.2016 року і до її повноліття.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

Рішення звернуто до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апелянт вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з не повним з'ясуванням усіх фактичних обставин справи, при цьому судом безпідставно вказано про визнання ним позову та про відсутність на його утриманні інших осіб. Також апелянт зазначає, що має сумніви з приводу батьківства ОСОБА_4

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2010 року по 2013 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачкою і повністю перебуває на її утриманні та вихованні (а.с.6).

В свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьком зазначений відповідач ОСОБА_2 (а.с.6).

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 ніде не працює, перебуває на обліку в Зіньківському УСЗН, Зіньківського району Полтавської області, станом на грудень місяць 2016 року, одноразової допомоги при народженні однієї дитини не отримує.

Задовольняючи позов та визначаючи розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є здоровою працездатною людиною, непрацездатних осіб на утриманні не має і має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, судом було враховано заяву ОСОБА_2 про визнання позову в повному обсязі.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно.

Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. Що ж до максимального розміру усіх відрахувань, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі.

Врахувавши вказані норми законодавства та факт визнання відповідачем позову, місцевий суд правомірного прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що висновок суду першої інстанції про визнання ним позову не відповідає дійсності спростовується наявною в матеріалах справи заявою відповідача (а.с. 34).

Крім цього, будь-яких заперечень проти позову до суду першої інстанції від ОСОБА_2 не надходило.

Далі, в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 вказує, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Однак, жодним належним доказом апелянт не підтверджує даний факт, а зазначена в додатку до апеляційної скарги копія свідоцтва про народження дочки ОСОБА_6 відсутня.

Більше того, станом на 18.02.2017 року ОСОБА_6 вже досягла повноліття.

Довідка ВНЗ КММК за № 112 від 20.02.2017 року про те, що ОСОБА_6 навчається на 3 курсі 301 МН відділення денної, державної форми навчання ВНЗ Київського медичного коледжу І рівня акредитації, не є свідченням того, що вказана особа перебуває на утриманні відповідача.

Між тим, твердження апелянта про сумнівність його батьківства стосовно ОСОБА_4 є не що іншим ніж припущенням та на обов'язок утримання дочки не впливає.

В цілому, доводи апеляційної скарги не є переконливими, правомірність висновку суду першої інстанції не спростовують та не доводять неможливості сплати аліменти у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Обідіна О.І. /підпис/Пікуль В.П.

КОПІЯ

ВІРНО: Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ___________ Панченко О.О.