Справа № 357/7940/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1927/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 4 21.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц.,Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою у відповідності до норм ст.ст. 150, 155 ЖК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України та просила виселити без надання іншого жилого приміщення відповідача ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить будинок за вищевказаною адресою. Даний будинок має два входи, однак конкретного розподілу будинку на дві квартири не має, особисті рахунки на газ, воду, електроенергію оформлені на неї, як власника будинку. В будинку, крім неї, зареєстрований та проживає відповідач у справі ОСОБА_2, чоловік її дочки ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Відповідач перешкоджає їй користуватись і розпоряджатись належним їй майном, так як проживає у будинку без її згоди, договір найму з ним не укладався, витрат по утриманню будинку він не несе, крім того, він не є членом її родини, а тому, зазначене свідчить про наявність перешкод у здійсненні нею свого права власності на житловий будинок. Враховуючи те, що власником будинку є вона, а відповідач безпідставно та протиправно залишається користувачем житла, чим перешкоджає їй у вільній реалізації своїх прав по безперешкодному володінню, користуванню та розпорядженню належним їй майном, тому просила задовольнити поданий нею позов.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2017 року позов задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з будинку АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. При цьому апелянт зазначає, що до вказаного житлового приміщення він вселився за згодою позивачки у справі, як член сім'ї власника, а саме як чоловік дочки позивачки, проживав на правах члена сім'ї власника, за його кошти та його безпосередньої участі в даному будинку було зроблено значний ремонт житлового приміщення, для чого ним було продано належну йому на праві співвласності квартиру АДРЕСА_1, а кошти витрачені на ремонт вказаного приміщення. На протязі останнього часу позивачка провокує його та викликає поліцію для документування щодо неможливості проживання. Однак будь-яких дій спрямованих на пошкодження житлового будинку ним не вчинялося, а тому вважає що підстави для його виселення відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися до зали судового засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивачка являється власником будинку АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, що зареєстровано під № 5472 від 12.08.1999 року, відповідно до якого їй належить 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських, побутових будівель та споруд, та на підставі договору дарування частини жилого будинку НОМЕР_2, що зареєстрований під № 5472 від 31.01.2000 року, відповідно до якого їй належить 1/3 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 01.03.2016 року № 62 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та мають право на користування житлом: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка), ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований 30.03.2004 року.

30.06.1998 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області було здійснено реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 629.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 (дочка позивачки) померла у віці 39 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Також встановлено, що будинок має два входи, однак фактично та документально розподіл будинку не проведений і не виділено у квартири, позивач проживає в одній окремій частині будинку, а відповідач в іншій, тобто, сторони спільно не проживають, не пов'язані спільним побутом, та не мають взаємних прав та обов'язків.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов шляхом виселення відповідача, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що оскільки відповідач не являється членом сім'ї позивачки, то зобов'язаний був укласти з нею договір найму житлового приміщення, однак наявність вказаного договору між сторонами відсутня, тому прийшов до висновку про обґрунтованість позову.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 319, 321 цього Кодексу закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 являється власником будинку АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, що зареєстровано під № 5472 від 12.08.1999 року, відповідно до якого їй належить 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд та на підставі договору дарування частини жилого будинку НОМЕР_2, що зареєстрований під № 5472 від 31.01.2000 року, відповідно до якого їй належить 1/3 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд (а.с.4,5).

Згідно свідоцтва про одруження від 30.06.1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області було здійснено реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 629 (а.с.70).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 01.03.2016 року № 62 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано 30.03.2004 року (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 (дочка позивача) померла у віці 39 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7).

Тобто, відповідач ОСОБА_2 вселився та був зареєстрований 30.03.2004 року в будинку АДРЕСА_2 на законних підставах, як член сім'ї власника (як чоловік дочки власника) , однак ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла його дружина ОСОБА_5, дочка позивача, і з цього часу він перестав бути членом сім'ї, оскільки члени сім'ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Частинами 2, 3 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні (реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати). Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі ст. 157 ЖКУ та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований 30.03.2004 року в будинку АДРЕСА_2 на законних підставах, як член сім'ї внаслідок реєстрації шлюбу із дочкою позивачки, однак ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла його дружина ОСОБА_5, і з цього часу він перестав бути членом сім'ї.

Частина 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім'ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім'ї право користування таким житлом.

Водночас, за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖКУ). Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов'язок сплачувати ці суми повністю: обсяг зобов'язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім'ї та власником житла. Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі.

Відповідачем надано до суду докази того, що ним особисто оплачуються надані йому комунальні послуги в раніше узгодженому обсязі, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.132,133,135,138-140).

Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Зазначені підстави виселення у вказаній статті є санкцією за скоєне правопорушення.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.

Із копій висновків, за заявами ОСОБА_3 від 22.03.2016 року., зареєстрованої в ЖЄО за № 6996 від 16.03.2016 року, 22.04.2016 року, зареєстрованої в ЖЄО за № 10041 від 15.04.2016 року, 06.06.2016 року, зареєстрованої в ЖЄО за № 16397 від 05.06.2016 року, від 28.06.2016 року, зареєстрованої в ЖЄО за № 19298 від 27.06.2016 року, що містяться в матеріалах справи, вбачається лише те, що позивачка викликала поліцію за адресою: АДРЕСА_2 і звинувачувала колишнього зятя (відповідача у справі) у вчиненні неправомірних дій, однак свідки зазначених подій відсутні, факт систематичного порушення відповідачем громадського порядку не підтверджено, доказів щодо притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності суду не надано (а.с.8,9,18,23).

Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать вимогам закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Із врахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене та норми ст. 60 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що суд неправомірно задовольнив позов шляхом виселення відповідача, оскільки згідно практики розгляду Верховним Судом України справ житлового характеру, сам факт припинення сімейних відносин із власником жилого приміщення не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з цього жилого приміщення (справи №6-24089св06, №6-20552св07).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, правові висновки ВСУ є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Керуючись ст. 64, 116, 156, 157, 162 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-214, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв