АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест - Кредо» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/22/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (далі по тексту - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо») про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Не погодившись із такою ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. Зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. ст. 57 - 61 ЦПК України, що призвело до постановлення ухвали про відмову у забезпеченні позову з порушенням норм чинного законодавства.

В суді апеляційної інстанції Попова М.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

В судове засідання ОСОБА_1, ОСОБА_2 не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1 просила відкласти розгляд справи в зв'язку її з перебуванням у лікарні, проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3, та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2

22 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення вказаного позову шляхом проведення опису (зовні двох вхідних дверей та всередині всіх кімнат згідно плану) квартири АДРЕСА_3, та з метою схоронності спірного майна - передати вказане майно на зберігання уповноваженому представнику позивача - ОСОБА_7 (ід. НОМЕР_1), яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. При цьому, суд врахував, що між сторонами існує спір щодо права власності на квартиру, 17.11.2016 року з метою забезпечення заявлених позовних вимог судом вже постановлена ухвала про арешт квартири АДРЕСА_3 що є співмірним розміру заявлених вимог і може забезпечити виконання рішення суду в майбутньому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЦПК України, у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що впродовж розгляду даної справи, судом вже розглядалося питання про забезпечення заявленого позову.

Так, 17 листопада 2016 року ухвалою суду першої інстанції було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3.

Повторно порушуючи питання про забезпечення позову ОСОБА_1 повинна була довести суду, що забезпечення позову, вжите судом на підставі зазначеної вище ухвали, є недостатнім. В той же час, позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що накладення арешту на спірне майно, недостатньо, щоб забезпечити позов в межах заявлених вимог.

Крім того, забезпечення позову шляхом передачі квартири на зберігання уповноваженому представнику позивача є позбавленням відповідача фактичного користування квартирою до вирішення спору по суті, оскільки, право власності на спірне майно на теперішній час належить саме ОСОБА_2

Порушуючи питання про забезпечення позову, ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів того, що проведення опису спірної квартири та передача вказаного майна на зберігання уповноваженому представнику є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль