УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради до ОСОБА_4, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Дніпропетровська міська рада, у якому просила суд зобов'язати ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку шляхом знесення торгівельного павільйону в районі будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада обґрунтувала тим, що ОСОБА_4 самовільно зайняв земельну ділянку площею 20 кв. м., в районі будинку АДРЕСА_1 під торгівельний павільйон. За такі дії відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП та стягнуто з останнього 340 грн штрафу. У добровільному порядку ОСОБА_4 виявлене порушення усунуто не було, а тому позивач був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення торгівельного павільйону в районі будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради судові витрати у розмірі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем доведено і відповідачем не спростовано підстави та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Зокрема, що земельна ділянка, на якій встановлено відповідачем торгівельний павільйон, відноситься до земель територіальної громади м. Дніпропетровська. ОСОБА_4 використовується вказана земельна ділянка площею 20 кв. м. під торгівельний павільйон без наявності відповідних документів на право постійного користування чи право оренди землі, тобто з порушенням вимог ст. ст. 125, 126 Земельного Кодексу України (а. с. 6). За такі дії ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП і стягнуто з останнього 340 грн штрафу (а. с. 7).

За правилами ст. 212 Земельного Кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Встановивши факт самовільності зайняття земельної ділянки відповідачем і небажання останнього привести її у придатний для використання стан шляхом знесення побудованої на ній споруди, суди дійшли обґрунтованих висновків про необхідність вчинення таких дій з боку відповідача за рішенням суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди при розгляді справи надали перевагу доводам та доказам позивача, а саме тому що торгівельний павільйон на земельній ділянці площею 20 кв. м. в районі будинку АДРЕСА_1 встановлено відповідачем у справі, у той час, коли торгівельний павільйон ОСОБА_4 останнім було демонтовано ще в 2014 році, після притягнення його до адміністративної відповідальності. Відповідач зазначає, що на момент розгляду даної справи в суді на земельній ділянці площею 20 кв. м. в районі будинку АДРЕСА_1 встановлено торгівельний павільйон не ним, а іншими особами, і судами безпідставно покладено на нього обов'язок по знесенню такої споруди.

Слід зазначити, що дане питання досліджувалося апеляційним судом при розгляді справи в апеляційному порядку, який встановив, що станом на 23 червня 2016 року саме ОСОБА_4 використовує земельну ділянку під павільйон, порушення вимог ст. ст. 125,126 Земельного Кодексу України він не усунув, земельну ділянку від павільйону не звільнив. Також апеляційним судом встановлено, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт демонтажу ним торгівельного павільйону в 2014 році, після притягнення його до адміністративної відповідальності.

Частиною 2 ст. 337 ЦПК України передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За правилами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У зв'язку з наведеним вище, та, враховуючи положення ч. 2 ст. 337, ч. 1 ст. 335 ЦПК України, відсутні правові підстави для скасування оспорюваних судових рішень у справі, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

О.М.Ситнік

О.В. Ступак