Ухвала

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Леванчука А.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Миргородської міської ради Полтавської області, третя особа - Приватне підприємство «Земсервіс-плюс», про визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельні ділянки , за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, обґрунтовуючи який вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1994 року вона набула право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1, інша частина цього будинку належить відповідачу.

Позивач зазначає, що земельна ділянка за вказаною адресою перебувала у спільному користуванні співвласників будинку. У 2007 році дана земельна ділянка приватизована позивачем та відповідачем як співвласниками будинку.

ОСОБА_4 стверджує, що особисто не займалась оформленням документів на приватизацію земельної ділянки, а погодилась на пропозицію ОСОБА_5 і довірила їй всі документи необхідні для оформлення свого права власності.

Як зазначає позивач, що у 2014 році їй стало відомо, що при приватизації земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні вона втратила прохід до частини будинку, який належить їй. Відповідач, при проведенні приватизації, включила до земельної мідянки, яка перейшла у її власність, земельну ділянку, яка являється проходом до частини будинку ОСОБА_4

Позивач вказує, що вона та ОСОБА_5 не мали права приватизовувати окремо земельну ділянку, яка перебувала у їх спільному користуванні, тому просила відновити її права шляхом скасування державних актів на право приватної власності на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1, як її, так і відповідача.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_5 (кадастровий номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (кадастровий номер НОМЕР_2), що знаходиться в АДРЕСА_1.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року задоволено позовну заяву ОСОБА_4.

Визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_5 (кадастровий номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (кадастровий номер НОМЕР_2), що знаходиться в АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 та Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по 487 грн 60 коп.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Миргородської міської ради Полтавської області про визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельні ділянки відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Судом першої інстанції встановлено, що порядок користування спірною земельною ділянкою по АДРЕСА_1 був визначений рішенням Народного суду Миргородського району від 01 листопада 1961 року, яким встановлено порядок землекористування по схемі № 2, надавши в користування одному співвласнику (ОСОБА_6) земельну ділянку 461 кв. м та іншому співвласнику (ОСОБА_7) земельну ділянку 461 кв.м, а двір залишено в їх спільному користуванні.

ОСОБА_4 набула право власності на 2/5 частини будинку 17 січня 1994 року, а ОСОБА_5 - право власності на 3/5 частини будинку 30 березня 1993 року, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину.

Доказів зміни визначеного судом порядку користування земельною ділянкою, яка перебувала у спільному постійному користуванні співвласників будинку, не надано.

Скасовуючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою ще на момент звернення до органів місцевого самоврядування, які своїми рішеннями № 1071 від 22 жовтня 1997 року ОСОБА_4 та № 998 від 16 вересня 1997 року ОСОБА_5 на підставі поданих ними заяв передали безкоштовно у приватну власність земельні ділянки площею 400 кв. м та 600 кв. м по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, та дозволили в установленому порядку одержати державні акти на право власності на землю.

Крім того, судом апеляційної інстанції обґрунтовано взято до уваги та надано юридичну оцінку землевпорядній документації, яка розроблялась під час вирішення питання про надання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельних ділянок по АДРЕСА_1 у власність, під час чого за участю останніх Приватним підприємством «Земсервіс-Плюс» (далі - ПП «Земсервіс-Плюс») було здійснено визначення та погодження меж вищевказаних земельних ділянок, про що у відповідних схемах, які є невід'ємною частиною технічної документації, наявні підписи власників суміжних земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

При цьому, в актах встановлення меж земельних ділянок в натурі вказано, що межові знаки в кількості 17 штук, межі та розміри земельної ділянки показані зацікавленим сторонам в натурі, вказані на схемі і посвідчені підписами суміжних землевласників та землекористувачів.

Згідно схеми меж та розмірів земельного сервітуту вбачається, що опис та межі земель сервітуту, які проходять через земельну ділянку ОСОБА_5 погоджені суміжними землевласниками, а саме: ОСОБА_4 без будь-яких зауважень щодо їх розмірів.

Крім того, апеляційним судом взято до уваги факт спільного звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ПП «Земсервіс-Плюс» у березні 2007 році на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, та отримання ними ж в один і той самий день (10 вересня 2007 року) державних актів на право власності на спірні земельні ділянки, що є свідченням наявності взаємної згоди на розподілення спільної земельної ділянки.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що апеляційним судом не враховано правовий статус спірної земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні двох співвласників розташованого на ній житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, та була призначена для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, є безпідставними.

Доводи ОСОБА_4 про те, що під час передачі Миргородською міською радою шляхом приватизації у приватну власність спірної присадибної земельної ділянки вона була розподілена на дві окремі земельні ділянки, що призвело до порушення її прав та дало підстави відповідачу пізніше, у 2014 році, позбавити її можливості повноцінно і безперешкодно користуватися цією земельною ділянкою за її цільовим призначенням, оскільки частина її садиби стала належати на праві власності ОСОБА_5, а вона втратила право як на безперешкодний проїзд і прохід у двір садиби до належної їй частини будинку, так і на прокладення та експлуатацію лінійних комунікацій по цій частині земельної ділянки, є необґрунтованими та не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність порушення прав позивача при приватизації спірної земельної ділянки та про наявність взаємної згоди та домовленості між сторонами даної справи при розподіленні спільної земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов А.О. Леванчук