АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/578/17 Головуючий 1 інст. - Клименко О.І.
Справа № 642/7278/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» - Приходько Володимира Миколайовича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» - Приходько Володимира Миколайовича до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи його тим, що 15 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Демарк» (далі - ВАТ «Банк «Демарк»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 05-255, згідно з яким банком було надано кредит у розмірі 20 000,00 доларів США, зі сплатою 16 % річних, з кінцевим строком повернення 14 січня 2010 року, для придбання автомобіля.

ОСОБА_4 умови договору було виконано частково, а саме: за основним боргом сплачено 13 707,34 доларів США, відсотки, нараховані за період з 15 січня 2008 року по 30 листопада 2010 року, сплачені в сумі 6 047,11 доларів США, щомісячна комісія нарахована за період з 05 січня 2008 року по 29 лютого 2012 року, сплачена повністю в сумі 25 295 грн, у зв'язку з чим станом на 14 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 11 834,71 дол. США, що складається: 6 292,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 542,05 доларів США - заборгованість за відсотками.

Крім того, на порушення п. 3.5.2 кредитного договору, яким передбачено, що позичальник щомісячно сплачує комісію за користування кредитом у розмірі 505 грн, утворилася заборгованість у розмірі 20 705 грн. за період з 01.03.2012р. по 31.07.2015р.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» суму боргу за кредитним договором №05-255 від 15.01.2008 року в розмірі 11834,71 доларів США та 20705,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Демарк» відмовлено.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» - Приходько В.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування того факту, що останній внесок на погашення боргу відповідачем було внесено 28 березня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, судом встановлено, що 15 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Демарк», правонаступником якого є позивач (а.с.21) та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №05-255, за умовами якого останній Банком було надано кредит у розмірі 20000 дол. США з кінцевим строком повернення 14 січня 2010 року (а.с.3-4) зі сплатою 16% річних за користування кредитом. Кредит надано на придбання авто.

Згідно п. 3.7.1. договору погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією за цим договором здійснюється щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту, в сумі 979,00 доларів США. при цьому з суми, яка надійшла на погашення заборгованості, в першу чергу здійснюється погашення штрафу за порушення строків сплати процентів, нарахованих відсотків, комісії, а потім заборгованості за кредитом.

Відповідачем на порушення вимог даного кредитного договору в період з 2008 по 2010 рік були частково виконані умови договору, станом на 15.01.2010 року кредит в повному обсязі не повернуто.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 після укладення шлюбу 04 жовтня 2015 року змінила прізвище на «ОСОБА_4».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на момент звернення до суду пропустив строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Відповідний правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-1457цс16.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» звернулась до суду з даним позовом 26.08.2015 року.

Відповідач ОСОБА_4 заперечувала факт оплати нею або уповноваженою нею особою будь-якої заборгованості за кредитом після 2010 року та просила застосувати позовну давність до вимог ПАТ «Банк «Демарк». (а.с. 33-35)

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Демарк» в письмових поясненнях, направлених на адресу суду апеляційної інстанції, посилалась на те, що строк позовної давності переривався внаслідок сплати відповідачем заборгованості за кредитом після 15.01.2010 року, зокрема вказувала, що останній платіж по сплаті заборгованості по основному кредиту та відсотках був здійснений 28.03.2013р., а по щомісячній комісії - 31.01.2013р. На підтвердження зазначених доводів позивачем було надано копії заяв на переказ готівки, квитанцій та меморіальних ордерів (т. 1 а.с. 112-169, т. 2 а.с. 32-56)

Разом з тим, вказані докази не відповідають принципу допустимості, адже в них відсутні підписи як платника так і працівника банку, в копіях заяв на переказ готівки у відповідній графі не зазначено реквізити пред'явленого документа платника. Вказані документи не є первинними, роздруковані та завірені печаткою ПАТ «Банк «Демарк» з підписом особи без зазначення її прізвища та посади.

Крім того, відповідно до п. 3.7.4 кредитного договору №05-255, якщо сума, що вноситься у рахунок погашення заборгованості, недостатня для повішення кредиту разом з відсотками, комісією та можливими штрафами, то платежі за договором здійснюються у такому порядку: в першу чергу сплаті підлягають штрафи за порушення строків сплати процентів, потім прострочені та строкові відсотки та комісія, після їх погашення сплаті підлягає сума кредиту.

Отже, направлення банком відповідних коштів на погашення суми кредиту, за наявності у відповідача прострочених відсотків суперечить положенням п. 3.7.4. кредитного договору, що також може свідчити про недостовірність вказаних доказів.

Наданий позивачем розрахунок суми боргу по кредиту, а також обороти по рахунку, як внутрішній документ позивача, враховуючи висновок викладений в постанові ВСУ від 09.11.2016 року по справі №6-1457цс16, також не можуть бути визнані належним та допустимими доказами щодо доказування факту сплати саме ОСОБА_4 або уповноваженою нею особою заборгованості по кредиту у 2011-2013 роках.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Демарк» неодноразово викликалась в судове засідання до апеляційного суду Харківської області та повідомлялась про необхідність з'явитися в судове засідання для повноти встановлення обставин справи (т. 2 а.с. 25), проте до суду так і не з'явилась, просила справу розглядати без її участі.

При цьому, з огляду на викладене, позивачем, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами його твердження про визнання відповідачем боргу та переривання строку давності щодо стягнення відповідної заборгованості.

Крім того, оскільки п. 3.7.1. договору установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається пропущеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи, що у п. 3.7.1. кредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами не пізніше 10-го числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання відповідачем кожного із цих зобов'язань.

Отже, позовна давність повинна обчислюватися окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів окремо.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013р. (справа №6-116цс13), від 19.11.2014р. (справа №6-160цс14), від 03.06.2015р. (справа №6-31цс15), від 30.09.2015р. (справа №6-154цс15), від 03.02.2016р. (справа №6-18цс16), 29.06.2016р. (справа №6-272цс16) та від 09.11.2016р. (справа №6-1457цс16).

Згідно п.3 кредитного договору №05-255 погасити (повернути) кредит та здійснити останній щомісячний платіж ОСОБА_4 мала в січні 2010 року.

З урахуванням правового висновку, викладеного в постанові ВСУ від 09.11.2016 року по справі №6-1457цс16, навіть у випадку здійснення відповідачем платежів після 15.01.2010 року, не доведено який (які) саме з прострочених щомісячних платежів чи його (їх) частини визнано відповідачем.

Позивачем не надано до суду обґрунтованого графіку (розрахунку) погашення заборгованості по Договору, з якого можливо було б встановити: за які щомісячні (окремі чергові) платежі була здійснена оплата та в якому розмірі, яка заборгованість в розрізі по кожному окремому щомісячному платежу (окремому зобов'язанню), дати здійснення платежів та до яких окремих щомісячних платежів згідно з графіку Договору вони відносяться (для можливості встановлення строку позовної давності по кожному щомісячному платежу).

Відсутність такого графіку (розрахунку) тягне за собою не можливість встановлення розміру заборгованості за Договором в розрізі по кожному щомісячному платежу (для визначення меж строків позовної давності окремо по кожному платежу), та неможливість вірного розрахунку комісії та відсотків окремо на кожний щомісячний платіж.

Таким чином, позивачем не доведено суму, яка підлягає стягненню з урахуванням спливу строків позовної давності окремо по кожному щомісячному платежу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність фактичних підстав задоволення апеляційної скарги, у зв'язку з чим її необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» - Приходько Володимира Миколайовича відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський