Справа № 301/408/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду від 20 липня 2016 року за первісним позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Іршавського районного суду від 20 липня 2016 р. позов ПАТ «Укрсоцбанк» (надалі Банк) задоволено, а в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить змінити це рішення у частині задоволення первісного позову, зменшивши розмір заборгованості з 49 385,55 дол. США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2016 р. становить 1 262 049,16 грн., до 1 348,3 дол. США, що еквівалентно 34 449,06 грн. У частині відмови в задоволенні зустрічного позову рішення скасувати й ухвалити нове, яким визнати договір поруки № 301/41-Т-08 від 08 серпня 2008 р., укладений між ОСОБА_3 і ПАТ «Укрсоцбанк» припиненим із 30 жовтня 2014 р. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права. Указує, що Банк пропустив шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя, оскільки такий закінчився 30 жовтня 2014 р., а позивач звернувся у суд із позовом у лютому 2016 р. Зазначає, що заборгованість за кредитом у сумі 27830,85 дол. США та відсотки в розмірі 8541,83 дол. США стягнуті рішенням Третейського суду при асоціації українських банків 15 жовтня 2015 р., а тому з урахування цього рішення позовні вимоги підлягають задоволенню у сумі 1348,3 дол. США, що еквівалентно 34 449,06 грн.

У письмових запереченнях Банк просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну, а рішення Іршавського районного суду від 20 липня 2016 р. залишити без змін.

ОСОБА_4 12 вересня 2016 р. подала до суду заяву, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити та повністю погоджується із наведеними в ній доводами, проте рішення суду не оскаржила.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до договору поруки позичальник і поручитель є солідарними боржниками перед кредитором і залишаються зобовязаними за кредитним договором до повного виконання всіх зобовязань за ним у повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що сторонами встановлено строк виконання зобовязання, а отже вимоги позивача по зустрічному позову є недоведеними.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно зясованим фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та належним чином оціненим доказам у справі.

Як видно з матеріалів справи, 08 серпня 2008 р. між Банком і ОСОБА_5 було укладено договір кредиту № 305/41-Т-08, згідно з умовами якого Банк надає починальнику грошові кошти в сумі 42 729 дол. США зі сплатою 8.99 процентів річних; кінцевий термін повернення основної заборгованості встановлений до 07 серпня 2015 р (а.с.11). Відповідно до договору поруки № 305/41-Т-08 від 08.08.2008 р. поручитель (ОСОБА_3П.) зобовязується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків, комісій, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та в порядку, передбачених договором кредиту (а.с.17). Згідно з п 2.1.1.1 кінцевий термін повернення всієї суми кредиту встановлений до 07 серпня 2015 р. (а.с.17), а пунктом 6.2 додаткової угоди встановлено, що договір набирає чинності з дати його укладення і діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (а.с.18). Додатковою угодою (правочин) № 1 від 09.12.2009 р. до договору поруки №305/41-Т-08 від 08 серпня 2008 р. сторони внесли зміни до п 2.1.1 статті 2 договору поруки, яким встановили кінцевий термін погашення кредиту до 07 серпня 2017 р (а.с.19). Взяті на себе зобовязання ОСОБА_5 належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 01.02.2016 р. виникла заборгованість, яка загалом складає 49 385,55 дол. США (за курсом НБУ станом на 01.02.2016 р. еквівалентно 1262049,16 грн.), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.107-108).

Із зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про визнання договору поруки № 301/41-Т-08 від 08 серпня 2008 р. припиненим із 30 жовтня 2014 р. вбачається, що Банк пропустив строк предявлення до нього вимоги, оскільки 16 квітня 2014 р. звернувся до ОСОБА_5 з вимогою достроково погасити заборгованість (а.с.54), а тому необхідно відраховувати шестимісячний термін із цієї дати. Тобто, Банк пропустив строк для звернення у суд із вимогами до ОСОБА_3 як поручителя.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За правилами ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитор пропустив строк для звернення із вимогою до поручителя, оскільки 16 квітня 2014 р. Банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредитної заборгованості та предявив претензію-повідомлення боржнику, в якій зазначив термін виконання до 30.06.2014 р. У звязку з цим Банк у шестимісячний термін, тобто до 30.10.2014 р., мав предявити вимогу про стягнення заборгованості до поручителя, але цього не зробив і звернувся із позовом у суд лише в лютому 2016 р.

Такий довід не заслуговує на увагу як суперечний обставинам справи та положенням ч.4 ст. 559 ЦК України.

Так, до спірних правовідносин не можна застосувати правила про шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя, оскільки додатковою угодою (правочин) № 1 до договору поруки № 305/41-Т-08 від 08 серпня 2008 р. (а.с.19) встановлений кінцевий термін погашення суми основної заборгованості до 07 серпня 2017 р., а в повідомленні Банку від 16 квітня 2014 р., на яке посилається представник поручителя, не йдеться про реалізацію передбаченого договором кредиту і законом права дострокового повернення кредиту (а.с.54). Указане повідомлення лише інформує боржника про обсяги заборгованості та можливі наслідки невиконання умов кредитного договору. Інших доказів із цього приводу ОСОБА_3 суду не надав.

Окрім того, у витребуваній апеляційним судом (на вимогу представника поручителя) кредитній справі також відсутні будь-які повідомлення Банку боржнику або поручителю про дострокове виконання зобовязання.

Таке право банком реалізовано через предявлення позову до позичальника та поручителя як солідарних боржників.

Стосовно доводів апеляційної скарги про зменшення розміру стягнутої заборгованості у звязку з наявним рішенням Третейського суду при асоціації українських банків від 15 жовтня 2015 р. колегія суддів констатує наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України в справі № 6-2712цс15 від 27 січня 2016 р. відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Незалежно від предмета й підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

З цього випливає, що позаяк ОСОБА_3 є споживачем послуг Банку, а спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

У звязку з цим не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта про врахування рішення Третейського суду від 15 жовтня 2015 р., яке до того ж не виконане.

Інших доводів щодо суми стягнутої кредитної заборгованості в апеляційній скарзі не зазначено.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

2. Рішення Іршавського районного суду від 20 липня 2016 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: