Справа № 464/7106/16-ц
пр.№ 2/464/646/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.05.2017 року

Сихівський районний суд м. Львова в складі :

головуючого-судді Мички Б.Р.

за участю секретаря судового засідання Янишин М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Дроговизька сільська рада Миколаївського району Львівської області, про встановлення нікчемності заповіту,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити нікчемність заповіту ОСОБА_4, посвідченого 14.11.2011 р. секретарем Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач ОСОБА_1 являлась тіткою ОСОБА_4, який помер 06.09.2013 р., та є спадкоємцем третьої черги після смерті останнього. А оскільки у ОСОБА_4 не було дітей та дружини, братів і сестер, а батьки його померли, фактично вона повинна була б стати спадкоємцем за законом. Однак після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що існує ще один спадкоємець ОСОБА_3, яка отримала право на спадкування за заповітом, посвідченим 14.11.2011 р. секретарем Дроговизької сільської ради. Вважає даний заповіт нікчемним, оскільки такий посвідчений з порушенням вимог законодавства України, яким передбачено, що заповіт повинен бути посвідчений нотаріусом і виключно у тих випадках, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, окрім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Зазначає, що спадкодавець постійно проживав у м.Львові, де на момент складання заповіту здійснювали свою діяльність як державні, так і приватні нотаріуси; не мав родичів чи друзів у с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області, а також у нього були відсутні будь-які підстави для відвідування даного села. Станом на день посвідчення заповіту с.Дроговиж підпадало під юрисдикцію Миколаївського районного територіального округу, де також здійснювали свою діяльність як державні, так і приватні нотаріуси. Окрім цього покликається і на те, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування зобовязана при здійсненні нотаріальної дії відобразити номер нотаріальної дії, її дату та зміст. Однак у журналі реєстрації посвідчення заповіту та інша нотаріальна дія зареєстровані під порядковим номером 140, що є порушенням вимог щодо належної реєстрації вчиненої нотаріальної дії.

Представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в фабулі позовної заяви та просять таку задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов заперечили, вважають позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначають, що село Дроговиж, в якому було складено та підписано заповіт ОСОБА_4, є окремим населеним пунктом, на момент посвідчення заповіту в ньому не було нотаріуса, а відтак секретар Дроговизької сільської ради була уповноважена посвідчувати заповіт. Вважають, що вказаний секретарем сільської ради номер 140, під яким зареєстровано дві нотаріальні дії, зокрема і посвідчення заповіту, є технічною помилкою та не є підставою нікчемності правочину. Відповідач додатково пояснила, що постійно допомагала ОСОБА_4 та його матері, здійснювала за нею догляд. Місце посвідчення заповіту пояснили тим, що голова Дроговизької сільської ради був другом ОСОБА_4, а також тим, що розмір сплати державного мита у сільській раді був значно меншим, ніж у нотаріуса.

Третя особа Дроговизька сільська рада Миколаївського району Львівської області явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд важає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7, яка була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань та за відмову від давання показань згідно ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України, пояснила суду, що у 2011 році як секретар Дроговизької сільської ради посвідчувала заповіт ОСОБА_4, який був особисто присутнім у сільській раді в момент посвідчення такого, особа якого була встановлена та який власноручно підписав заповіт без будь-якого тиску на нього, а також який давав їй гроші для оплати державного мита за вчинення нею такої нотаріальної дії як посвідчення заповіту. Зазначила, що повноваження на посвідчення заповітів їй надано згідно з рішенням виконавчого комітету Дроговизької сільської ради. Пояснила, що в журналі реєстрації нотаріальних дій запис про вчинення двох нотаріальних дій, зокрема і посвідчення заповіту ОСОБА_4, під номером 140 є технічною помилкою. Правильний номер реєстрації посвідчення заповіту - 141, який і вказаний у заповіті.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14 листопада 2011 року було складено заповіт, згідно якого ОСОБА_4 заповів все його майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, ОСОБА_3, із зазначенням ОСОБА_4 «цей заповіт записано з моїх слів вірно, мною прочитано вголос і власноручно підписано». Даний заповіт посвідчений ОСОБА_7, секретарем виконкому Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області в приміщенні сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №141 (а.с.5).

Однак, як вбачається із копії витягу із журналу реєстрації нотаріальних дій, така нотаріальна дія як посвідчення заповіту ОСОБА_4 зареєстрована під порядковим номером 140. Окрім цього, у зазначеному журналі реєстрації під цим же номером раніше здійснювалася реєстрації іншої нотаріальної дії (а.с.7-9).

З показань допитаної у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7, яка здійснювала реєстрацію вищезгаданих нотаріальних дій, вбачається, що реєстрація двох нотаріальних дій у журналі реєстрації під одним номером 140 є технічною помилкою, правильним номером реєстрації посвідчення заповіту є №141, який і зазначений безпосередньо на заповіті.

06 вересня 2013 року ОСОБА_4 помер.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України (в редакції, що діяла на час складення заповіту у 2011 році), за якою заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складення; особисто підписаний заповідачем або підписаний відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, якщо особа не може особисто підписати заповіт; посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами відповідно до ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч.1 ст.133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України складають: ОСОБА_8 Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

Відповідно до п.1 Положення про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою Української РСР від 12.03.1981 р. із змінами, внесеними законом України № 4865-VI від 24.05.2012 р., адміністративно-територіальними одиницями Української РСР є: область, район, місто, район у місті, селище міського типу, сільрада, село і селище. Населені пункти, які є на території Української РСР, поділяються на міські і сільські. До міських населених пунктів належать міста республіканського, обласного, районного підпорядкування і селища міського типу, до сільських - села і селища незалежно від їх адміністративної підпорядкованості.

Таким чином, з аналізу вищенаведених положень вбачається, що населеним пунктом згідно чинного законодавства України вважається місто, село або селище, а інші адміністративно-територіальні одиниці не являються населеними пунктами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).

Згідно з п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994 р. р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №256/466 від 26.10.1994 р., яка діяла на момент посвідчення заповіту, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

В Законі України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме в пп.5 п.1 б ст. 38 вказано, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, делеговане повноваження на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Згідно з Рішенням №7 «Про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій у Дроговизькій сільській раді» від 30.11.2010 р., підписаного сільським головою ОСОБА_9, відповідно до пп. 5 п.1б ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконком Дроговизької сільської ради вирішив призначити відповідальну за вчинення нотаріальних дій у Дроговизькій сільській раді ОСОБА_7, секретаря сільської ради, виконкому (а.с.122).

З листа Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №442/02-15/945 від 01.12.2016 р. вбачається, що приватні чи державні нотаріуси в межах населеного пункту с.Дроговиж станом на 14.11.2011 р. не діяли.

А відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що заповіт посвідчено уповноваженою особою Дроговизької сільської ради, його форма та посвідчення відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.37 Закону України «Про нотаріат», ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.15, 16, 1247, 1248, 1251, 1257ЦК України та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. ст.ст. 10, 57-60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України , с у д , -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Дроговизька сільська рада Миколаївського району Львівської області, про встановлення нікчемності заповіту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Б.Р. Мичка