Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, до ОСОБА_2 про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, шляхом знесення самочинно вчиненої добудови,

В С Т А Н О В И Л А :

02 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просила зобовязати відповідача знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «ІІ» у квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та власником 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою. Інша 1/2 частина квартири № 2 належала при житті її рідному брату ОСОБА_4, який помер 13 грудня 2015 року і після смерті якого спадщину прийняла їх мати ОСОБА_3 шляхом подачі заяви до нотаріальних органів.

ОСОБА_2 є власником сусідньої квартири АДРЕСА_1. Без згоди позивача та членів її сімї відповідач самочинно здійснила добудову, позначену на технічному плані літерою «а», що складається з тамбура «1», веранди «ІІ» та санвузла «1-4». Внаслідок цієї самочинної добудови стіна

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/192/2017 Головуючий у 1 інстанції : Куцоконь Ю.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

кухні, яка є власністю позивача і складовою її квартири, стала спільною, оскільки самостійної стіни самочинна добудова не має, а кріпиться до стіни кухні позивача. Позивач позбавлена можливості обслуговувати свою стіну та розібрати її, про необхідність чого стверджує технічний висновок, в якому для реконструкції квартир № 2 рекомендовано розібрати тамбур і кухню.

Самочинна добудова повністю перешкоджає позивачу в обслуговуванні та догляду за квартирою. Сам будинок в тій частині, де розташована квартира позивача, старий і потребує істотного капітального ремонту. Самочинна добудова створює загрозу майну позивача - квартирі № 2.

Із цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду від 06 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що при вирішенні даної справи по суті суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги рішення Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року з приводу знесення тієї ж самої самочинної добудови, так як позивачами по тій справі виступали ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і виконавче провадження із виконання цього судового рішення вже припинилось.

Суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що у звязку із смертю ОСОБА_4 та укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору дарування частини квартири (12.08.2015 року) відбулася заміна сторони у зобовязанні, яке стало існувати на підставі рішення Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року.

ОСОБА_4 помер 13.12.2015 року і його права, законні інтереси, обовязки, як власника і сторони кредитора в зобовязанні за судовим рішенням від 10.02.2011 року припинилися, у відповідності ч.2 ст. 608 ЦК України.

При житті ОСОБА_4 і на вимогу ОСОБА_3 у відповідності до положень ст. 512 ЦК України сторона кредитора не змінювалася.

Так як право власності позивач ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_3, до стіни якої ОСОБА_2 здійснена самочинна добудова, набула лише в 2015 році за договором дарування, тому саме із цього часу необхідно обчислювати строк позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого цивільного права або інтересу, а тому остання не є такою, що пропустила строк позовної давності, в звязку із чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити у повному обсязі.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає незаконним рішення суду щодо встановлення судом доведеності тієї обставини, що самочинно вчинена добудова „а, яка складається з веранди „ІІ у квартирі АДРЕСА_4, порушує права власників квартири АДРЕСА_5 і відповідно ця обставина повинна бути виключена Апеляційним судом Рівненської області з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела, що вчиненою самочинною добудовою порушені її права як співвласника квартири АДРЕСА_5, враховуючи, що подання цивільного позову спрямоване насамперед на поновлення порушених прав позивача.

Вказує, що на час ухвалення Рівненським міським судом рішення від 02.04.2009 року вона не була власником земельної ділянки і відповідно посилання суду в оскаржуваному рішенні на ч. 3 ст. 61 ЦПК України є безпідставним.

На даний час вона є власником земельної ділянки, на якій розташована самочинна добудова, і заперечує право позивачки на її земельній ділянці проводити будь-які роботи по обслуговуванню її стіни, а договір про сервітут між ними не укладено.

Позивачка не довела, що не може зробити капітальний ремонт своєї квартири без знесення самочинної добудови, яка розташована на належній ОСОБА_2 земельній ділянці.

ОСОБА_2 не заперечує, щоб позивачка знесла їхню спільну спірну стіну, до якої здійснена добудова відповідачки, і бере на себе всі ризики пошкодження свого майна від цих дій.

Просить виключити з мотивувальної частини рішення Рівненського міського суду від 06 грудня 2016 року встановлення судом доведеності тієї обставини, що самочинно вчинена добудова „а, яка складається з веранди „ІІ у квартирі АДРЕСА_4, порушує права власників квартири АДРЕСА_5.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 покликається на її безпідставність та просить її відхилити, а свою апеляційну скаргу підтримує.

В ході апеляційного розгляду справи позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Відповідач підтримала свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги останньої є підставними, оскільки рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року, вже було задоволено позов в ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та було зобовязано ОСОБА_2 знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «ІІ», у квартирі АДРЕСА_4, але позивач ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення.

По справі встановлено, що житловий будинок № 16, який знаходиться на вулиці В.Котика в місті Рівне, складається з двох квартир - № 1 та № 2.

Позивач ОСОБА_1, на підставі укладених з ОСОБА_3 договорів дарування від 12 серпня 2015 року та 24 листопада 2015 року, є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 та власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0241 га за цією ж адресою. Інша 1/2 частина квартири № 2 належала при житті рідному брату позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4, який помер 13 грудня 2015 року і після смерті якого спадщину прийняла його та позивача мати ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1999 року, рішення Рівненської міської ради від 29 червня 2010 року № 3639 та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 788612 від 30 вересня 2010 року, є власником квартири АДРЕСА_4 та власником земельної ділянки площею 0,0299 га за цією ж адресою.

Жодною із сторін у справі також не заперечується, що до належної відповідачу ОСОБА_2 квартири № 1 була проведена самочинна добудова «а», що складається з тамбура «1», веранди «ІІ» та санвузла «1-4». Внаслідок цієї самочинної добудови стіна кухні, яка є власністю позивача і складовою її квартири, стала спільною, оскільки самостійної стіни самочинна добудова не має, а кріпиться безпосередньо до стіни кухні квартири, яка належить позивачу.

Рішенням Рівненського міського суду від 02 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 18 червня 2009 року, в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на самочинну добудову «а» було відмовлено за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог (справа № 2-3658/09). При цьому судом було встановлено, що добудова до квартири ОСОБА_2 була проведена безпосередньо до стіни будинку, яка відноситься тільки до квартири № 2, власниками якої на той час були ОСОБА_4 та ОСОБА_3, і без згоди останніх. Внаслідок проведеної добудови власники квартири № 2 втратили доступ до зовнішньої сторони згаданої стіни та не мають можливості її обслуговувати і утримувати.

Рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року, був задоволений позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та було зобовязано ОСОБА_2 знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «ІІ», у квартирі АДРЕСА_4 (справа № 2-1233/11). Цим же рішенням було встановлено, що згадана самочинна добудова порушує права позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_3, як власників квартири АДРЕСА_5.

На розсуд колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у звязку із набранням 11 квітня 2011 року законної сили рішення Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11) між ОСОБА_2 (як боржником) та ОСОБА_4, ОСОБА_3 (як кредиторами або стягувачами) на підставі вказаного рішення суду виникло зобовязання, за якими ОСОБА_2 була зобовязана знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «ІІ», у квартирі АДРЕСА_6 і що у звязку із переходом 12 серпня 2015 року права власності на частину квартири АДРЕСА_5 до ОСОБА_1, остання також набула права кредитора у зобовязанні, яке до цього було у попереднього власника відповідно до вищевказаного судового рішення.

В той же час, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено саме у звязку із пропуском строку позовної давності.

У Постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2013 року по справі № 6-122 цс 13 зазначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України ) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктами 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п'ятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», статті 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Приймаючи до уваги, що рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11 вже було вирішено питання щодо знесення самочинно здійсненої добудови до квартирі АДРЕСА_6 і цим рішенням було вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_4, ОСОБА_3, виключно як власників квартири № 2 за вищевказаною адресою, тому, на переконання колегії суддів, із переходом до позивача права власності на частину цієї квартири, до останньої перейшли і ті права, які виникли на підставі вищевказаного судового рішення, в звязку із чим ОСОБА_1 повинна була звернутись із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, в порядку статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» і наполягати на захисті своїх прав в межах виконавчого провадження, а не заявляти окремий позов з приводу спору, який судом вже був фактично вирішений.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту своїх прав, а тому в задоволенні позовних вимог останній має бути відмовлено саме із цих підстав.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 06 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, до ОСОБА_2 про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, шляхом знесення самочинно вчиненої добудови відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_5