22-ц/775/181/2017(м)
Категорія 43 Головуючий у 1 інстанції Курбанова Н.М.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Попової С.А,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист права власності шляхом виселення відповідача без надання іншого приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 20 липня 2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І., ОСОБА_3 продала їй квартиру АДРЕСА_1, але, з її згоди, продовжувала в ній проживати. З березня 2013 року відпали всі підстави, за якими вона тимчасово дозволила мешкати в даній квартирі, а оскільки відповідач не погоджується звільнити квартиру, просила виселити ОСОБА_3 з квартири без надання іншого жилого приміщення.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Неодноразово уточнюючи заявлені вимоги, в остаточній редакції просила суд визнати спірний договір купівлі-продажу квартири від 20 липня 2011 року недійсним на підставі ст.230 ЦК України, який вчинений під впливом обману, оскільки вона не продавала квартиру та не отримувала грошей від позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист права власності шляхом виселення без надання іншого приміщення задоволені. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 20 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І., зареєстрованого в реєстрі за №1251 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про її виселення зі спірної квартири просить відмовити, однак у скарзі не зазначає в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 20 липня 2011 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 5).

Відповідно до п. 3 даного договору, продаж зазначеної квартири вчинено за 136 000 грн., що за курсом НБУ на день підписання договору еквівалентно 17 000 доларів США, які покупець повністю сплатив продавцю, сам на сам, до підписання договору.

Договір підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і за погодженням сторін, ОСОБА_3 тимчасово залишилася проживати у квартирі.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції виходив з того, що намір і воля ОСОБА_3 були направлені на укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а доказів того, що ОСОБА_2 ввела в оману ОСОБА_3 не надано та цих обставин не доведено.

Висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені природою правочину.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вона посилалася на те, що у березні 2011 року вона потрапила до лікарні, погано себе почувала внаслідок отриманих травм, вживала лікарські засоби і погано розуміла, що відбувається. ОСОБА_2 ввела її в оману, оскільки повідомила, що на квартиру претендує хтось з родичів, в той час, як вона хотіла оформити заповіт на квартиру на ім'я свого сина. Під цією умовою вона поїхала до нотаріуса, але документи, які їй були надані для підпису не читала, не розуміла, що відбувається, і вважала, що переоформлює квартиру на сина. Гроші від продажу квартири вона не отримувала.

Дослідивши наведені ОСОБА_3 обставини, суд першої інстанції встановив, що сторони у справі були тривалий час знайомі і у них були добрі відносини, оскільки позивач надавала допомогу відповідачу, а остання приймала цю допомогу та не відмовлялася від неї; їх спільним знайомим був ОСОБА_7, який діяв в інтересах ОСОБА_3 та за її довіреністю вчиняв дії направлені на забезпечення права власності ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1; відповідач особисто їздила до Бюро технічної інвентаризації для оформлення за собою права власності на цю квартиру, а також до нотаріуса для підписання договору купівлі-продажу, а в наступному зі ОСОБА_2 підшукувала варіанти квартири меншої площі для своїх потреб.

Крім того встановлено, що ОСОБА_3 підписала заяву на ім'я нотаріуса про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю та інше (а.с.69).

Ці обставини ОСОБА_3 підтвердила в судовому засідання апеляційного суду.

Підставою недійсності правочину, згідно із ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 20 своєї Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3, позивач зазначала, що всі дії щодо відчуження квартири ОСОБА_3 вчиняла свідомо; її хворобливий стан, який виник у березні 2011 року закінчився через місяць після травмування; відповідач самостійно вчиняла дії щодо оформлення договору купівлі-продажу та отримала кошти за квартиру в повному обсязі.

Оскільки вони була тривалий час знайомі, вона - ОСОБА_2, до укладення договору повністю погасила борги ОСОБА_3 по комунальним послугам на суму більш 19 000 грн. і, не маючи можливості зробити у квартирі ремонт, переоформивши на себе особові рахунку на квартиру та проводячи оплату комунальних послуг, дозволила відповідачу тимчасово проживати у квартирі. Тим більше, що про це просив і син ОСОБА_3, який проживає в іншому місті і у серпні 2011 року приїжджав до матері з сім'єю на кілька годин та говорив, що має намір забрати матір проживати до себе. В наступному він своїх обіцянок не виконав, перестав виходити на зв'язок.

ОСОБА_3 обставин приїзду сина в цей час не заперечувала і одночасно пояснила, що вже в 2012 році на адресу квартири приходили квитанції комунальних служб, в яких було зазначено, що власником квартири є ОСОБА_2 Вона не придала цьому значення і тому не оскаржувала договір до того часу, поки ОСОБА_2 не стала вимагати її виселення.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона проводила оплату за квитанціями по комунальним послугам за власний рахунок не підтверджено будь-якими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона не мала намір продавати свою квартиру, що після лікарні дуже погано себе почувала, не могла розуміти значення своїх дій, вела себе неадекватно, не орієнтувалась у часі, не розуміла що підписувала, знаходилась у сильному пригніченому емоційному стані, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила визнати договір недійним з підстав його укладення під впливом обману, а не з цих підстав, про які йде мова в апеляційній скарзі.

При цьому апеляційний суд враховує, що з медичної карти ОСОБА_3 Центру первинної медико-санітарної допомоги № 4 м. Маріуполя від 16 липня 2014 року вбачається, що відповідач перебуває на обліку у терапевта з 2003 року, є інвалідом 3 групи з 01 січня 2004 року загального захворювання до теперішнього часу (т. 1 а.с. 217, т.2 а.с.107).

Згідно з актом амбулаторно судово-психіатричної експертизи № 83 від 30 липня 2015 року, складеним КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Славянська» судово-психіатричне експертне відділення, ОСОБА_3, з урахуванням перенесеною нею хворобою, хірургічних операцій, в період укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 20 липня 2011 року розуміла свої дії та була спроможна ними керувати (т. 1 а.с. 244-251).

Посилання ОСОБА_3 на матеріали цивільної справи, які були предметом дослідження суду першої інстанції та за якими відповідач відшукувала своє право власності на спірну квартиру до укладення оспорюваного договору, за наявності судового рішення, яке набрало чинності, не є підставою для скасування рішення, яке переглядається, про відмову ОСОБА_3 у позові про визнання договору недійсним, оскільки виходять за межі предмету даного спору.

Доводи скарги про те, що у судовому засіданні ані ОСОБА_2, ані її чоловік ОСОБА_8 не змогли пояснити суду, чому при передачі коштів за продаж квартири вони не витребували у ОСОБА_3 розписки, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки за законом такого від покупця не вимагається.

Згідно ст.ст. 530, 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту п.п.3,4 договору купівлі-продажу від 20 липня 2011 року, покупець повністю сплатив продавцю, сам на сам, вартість квартири до підписання цього договору і продавець підтвердив своїм підписом під цим договором проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру (т.1 а.с.5).

Відповідно до постанови слідчого СВ Приморського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 23 грудня 2013 року, кримінальне провадження №0000659 від 20 березня 2013 року, за ознаками злочину передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України закрито, у зв'язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_2 по заволодінню спірною квартирою, складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 78-79).

Таким чином, з урахуванням обставин справи, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_3 у позові, оскільки належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору купівлі-продажу 20 липня 2011 року ОСОБА_2 навмисно ввела ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, відповідач не представила. При цьому, ОСОБА_3 не довела умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману та сам факт обману.

В рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення відповідача зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача підлягає захисту у такий спосіб, оскільки ОСОБА_3 добровільно та свідомо провела відчуження квартири АДРЕСА_1, власник квартири заперечує проти користування відповідачем квартирою і законних підстав для проживання в ній ОСОБА_3 немає.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Зважаючи на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 не наведено обставин, за яких відповідач вважає незаконним судове рішення в частині її виселення, апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

С.А. Попова