АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участі секретаря: Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області, Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн. за рахунок Державного бюджету України (Державної казначейської служби України), завданої неправомірними діями посадових осіб прокуратури, суддів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся із позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн. за рахунок Державного бюджету України (Державної казначейської служби України), завданої неправомірними діями посадових осіб прокуратури, суддів.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.11.2012 прокуратурою міста Дніпропетровська внесене до ЄРДР кримінальне провадження № 000090 за фактом скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ст. 263 ч. 1 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що даний злочин вчинив у т.ч. і він - ОСОБА_3 12.06.2013 о 01 год. 20 хв. його затримано у порядку ст. 208 КПК України. 12.06.2013 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 263 КК України. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 13.06.2013 за клопотанням слідчого прокуратури йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк дії ухвали становив до 12.09.2013. 05.08.2013 прокуратурою міста Дніпропетровська строк досудового розслідування продовжено до 3-х місяців, тобто до 12.09.2013.

У вересні 2013 року досудове розслідування було завершено. ОСОБА_2 та його захиснику ОСОБА_4 були надані матеріали для ознайомлення, вручено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України.

12.09.2013 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з прокуратури міста Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6

У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_2 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.10.2013. Справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності в межах територіальної юрисдикції. Апеляційним судом було визначено підсудність кримінального провадження за Амур- Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська.

11.10.2013 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт та додатками. У підготовчому судовому засіданні судом ухвалено рішення про продовження ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10.12.2013.

Позивач вважає, що ухвали суду від 12.09.2013 та від 11.10.2013, якими у підготовчих судових засідання було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є незаконними.

Посилаючись на норми ст. 124 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 9, ст. 12 КПК України, зазначає, шо кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зазначає, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 315 КПК (в редакції 2012 року) передбачено, що при передачі обвинувального акту до суду національний суд повинен вирішити питання про зміну, припинення або застосування запобіжного заходу. Суду не потрібно приводити підстави для продовження тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати будь-які часові обмеження тримання під вартою.

Статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено підстави та порядок застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. Пунктом 1 ст. 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Дане положення втілено у рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення «Харченко проти України», «Бенхем проти сполученого Королівства», «Барановський проти Польщі», «Кавка проти Польщі», «Фельдман проти України» та інші).

Зазначає, що у нормі ч. 3 ст. 315 КПК України законодавець не передбачив, що в ході підготовчого судового засідання, суд зобов'язаний продовжити обвинуваченому міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_3, посилаючись на норми ст. 55 Конституції України, ст. 1167, ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України , п. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ст. 13, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини, у т.ч. рішення по справі «Микола Козлов проти Росії» (заява № 7531/05, остаточне рішення від 16.10.2015), вважає, що внаслідок незаконних дій працівників прокуратури і суду, він майже три місяці, незаконно утримувався у слідчому ізоляторі м. Дніпропетровська (ДСІЗО-З). Весь цей час був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків, у зв'язку з чим йому була завдана моральна шкода, яку він оцінюю в 150 000 грн. Тому просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у вказаному розмірі, заподіяну внаслідок незаконного застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність рішення просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2013 за результатами розгляду клопотання слідчого прокуратури м. Дніпропетровська застосовано до ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб - до 12.08.2013 (а.с. 7).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2013 за результатами підготовчого судового засідання з розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, було продовжено ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.10.2013. Справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності в межах територіальної юрисдикції (а.с. 8).

Після того, як Апеляційним судом Дніпропетровської області було визначено підсудність кримінального провадження за Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2013 за результатами підготовчого судового засідання за клопотанням прокурора продовжено ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10.12.2013 (а.с. 9).

Як вбачається з вищевказаних ухвал, приймаючи рішення про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суди керувалися ч. 3 ст. 315 КПК України (в редакції 2012 року), згідно із якою під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов'язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до практики ЄСПЛ щодо обрання або продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час підготовчого провадження (ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року), необхідно враховувати, що водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів однозначно визнається неправильним «автоматичне», тобто, без наявності умотивованого рішення суду, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За відсутності відповідних клопотань сторін суд під час підготовчого судового засідання уповноважений поставити перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу (для якого КПК передбачає обмежений строк дії), оскільки суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду справи.

Вивчивши надані суду документи, місцевий суд дійшов висновку, що вимоги позивача - не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають, так як відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивачем не надано відповідних доказів протиправності продовження йому запобіжного заходу, окрім того порядок відшкодування шкоди за рахунок держави передбачений у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, як з такими, що зроблені у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростовані, які за своїм змістом також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Посилання апеляційної скарги на незастосування судом першої інстанції під час ухвалення рішення, практики ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Харченко Проти України» не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки вказаним рішенням Європейського суду з прав людини «Харченко проти України» визнані порушення судами норм КПК України в редакції 1960 року, а не в редакції 2012 року. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_2 обирався та продовжувався у відповідності до норм ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року рішеннями судів. Отже, в даному випадку відсутнє тримання під вартою обвинуваченого без судового рішення, крім того, рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» прийнято у зв'язку з триманням особи під вартою без визначення певного строку тримання та без конкретного правового положення або судового рішення, на що так звертав увагу Позивача місцевий суд, в мотивувальній частині свого рішення.

Доводи апеляційної скарги, щодо доведеності незаконного тримання під вартою Позивача - не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки відповідних рішень національних судів, а також міжнародного суду, які б встановлювали протиправність безпідставного тримання під вартою, протиправність продовження строків тримання під вартою, позивачем надано не було. Окрім того, за змістом ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» під незаконним взяттям і триманням під вартою слід розуміти застосування такого запобіжного заходу у непередбачених законом випадках, зокрема неуповноваженим органом, або якщо злочин, у скоєнні якого підозрюється особа, не передбачає обрання такого запобіжного заходу. В той же час, ухвалами судів від 12.09.2013 та від 11.10.2013 позивачу запобіжний захід продовжувався, а не обирався, тому норми вказаного не можуть бути застосована взагалі.

Доводи скарги, щодо незгоди з висновком суду про відмову у задоволені позову про стягнення моральної шкоди, якої позивач зазнав у результаті незаконного тримання його під вартою з 12.09.2013 по 06.12.2013, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також ст.ст.1167,1176 ЦК України, чітко передбачений порядок відшкодування такої шкоди за рахунок держави, у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що при зверненні до суду з указаним позовом позивач ОСОБА_3 помилково вважав, що моральна шкода була завдана йому внаслідок незаконних рішень судів (суддів), оскільки в розумінні ст. 62, 126, 129 Конституції України, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. На вказані обставини, також правильно посилався суд першої інстанції, мотивуючи рішення на підставі встановлених та досліджених обставин справи та наданих доказів.

Посилання апеляційної скарги, на неправомірність рішення в цілому повторюють доводи, що були викладені Позивачем в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування позовної заяви та які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 рівни - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.Р. Куценко

Е.Л. Демченко