Провадження № 2/359/754/2017
Справа № 359/9664/16-ц
«08» лютого 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.
при секретарі - Шляхетко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про порушення прав споживача, визнання договору лізингу недійсним, стягнення коштів, -
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.10.2016 між ним та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу №1568, за яким позивач є лізингоодержувачем, а відповідач - лізингодавцем, предметом договору є транспортний засіб - SkodaFabia(предмет лізингу), який лізингодавець зобов'язався придбати у власність та передати позивачу у користування на термі та на умовах, передбачених договором. Позивач зазначає, що вартість предмету лізингу було встановлено в п.8.2 Договору та додатку №1 до нього в сумі 300000 грн., авансовий платіж в розмірі 50% від вартості предмету лізингу позивач, лізингоодержувач мав сплачувати на умовах, які визначені в Додатку №1 до Договору.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, за зареєстрованим місцем знаходження, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову, а також заяви про розгляд справи без його присутності не подав.
Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що 31.10.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу № 1568 (а.с.10-28) з додатками : Додаток №1 -Графік сплати авансового платежу та Додаток №2 - Специфікація (а.с.29,30).
При цьому суд звертає увагу, що усі дані, що стосуються предмету лізингу, особи лізингодавця, номеру та дати укладання договору, вписані в бланк договору від руки, що свідчить про те, що сторони підписали розроблений, типовий для відповідача договір, роздрукований у формі бланку.
За змістом п.1.1 ст.1 Договору предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб, визначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2 Договору), а саме: марка/модель - SkodaFabia, комплектація/модифікація - Style, об'єм/тип двигуна - 1,2, тип КПП - МТ, привід 4х2.
Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо.
Згідно з п.1.2 ст.1 Договору вартість предмета Лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1.
За змістом п.1.3 ст.1 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування Лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства.
При цьому п.1.7 ст.1 Договору зазначено, що Предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 (тридцяти робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію Угоди; Авансового платежу;комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах, викладених в п.9.5 ст.9 даного Договору.
У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.
Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.
Як зазначено в п.2.1 ст.2 Договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє протягом 78 календарних місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.
За змістом розділу Договору «визначення термінів»:
- комісія за організацію угоди - першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням Договору. Розмір комісії відображається у додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості Предмета Лізингу;
- авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку №1 Договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь Лізингодавця на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні відсотки; комісія за передачу предмета лізингу;
- єдиноразовий платіж, розмір якого становить 3% (три відсотки) від вартості транспортного засобу, вказаного у Договорі, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу; комісія за супроводження Договору - грошові кошти, сплачені за послуги супроводження Договору, які сплачуються лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Розмір комісії за супроводження Договору відображається у Додатку №3 до договору та становить погоджений сторонами відсоток;
- лізинговий періодичний платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у терміни та в розмірі відповідно до даного договору та до графіку покриття витрат та сплати лізингових платежів (план відшкодування, додаток №3 до Договору, що укладається на стадії приймання/передачі Предмету лізингу);
- обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між вартістю предмета лізингу, на момент його передачі, та сплаченим Авансовим платежем та можливою доплатою відповідно до умов Договору. На суму Обсягу фінансування нараховуються відсотки (проценти), обсяг фінансування та відповідні відсотки мають бути сплачені лізингоодержувачем на користь Лізингодавця. Порядок та розмір сплати обсягу фінансування визначається у Договорі та Додатку №3 до Договору .
Так, ст.10 Договору предбачає сплату лізингових періодичних платежів, за змістом п.10.1 якої визначено, що лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожен Лізинговий періодичний платіж включає: - відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсоток річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода Лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), комісія - за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.
За змістом п.10.3 ст.10 Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 181,02 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладенні даного договору, становить 4670,32 гривень у гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору. У випадку зміни вартості предмета лізингу, який було визначено на момент підписання даного Договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати новий додаток №3 до даного Договору (графік сплати лізингових платежів).
Таким чином, встановлено, що Додаток №3 до Договору відсутній.
Водночас п.9.1 ст.9 Договору зазначено, що комісія за організацію Угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення даного Договору за його організацію та супроводження протягом терміну Дії Договору, незалежно від назви призначеного платежу в квитанції на сплату.
Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
За змістом ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Щодо заявлених позивачем вимог про недійсність укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу №1568 від 31 жовтня 2016 року, дослідженням письмових матеріалів справи, в тому числі змісту укладеного договору, встановлено наступне.
За змістом вищенаведених умов Договору, фактично було передбачено, що лізингоодержувач оплачує наперед, до передачі предмету лізингу, авансові платежі, тобто фінансує 50% вартості автомобіля, а також комісій за організацію угоди, за передачу предмета лізингу, після чого протягом 30 робочих днів передбачено передачу предмету лізингу (п.1.7 ст.1 Договору).
За змістом ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).
Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.
Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.
Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, яка надається фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.
За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг,а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належатьбанки, кредитні спілки, ломбарди,лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.
Згідно з визначенням термінів, викладеному в п.5 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова послуга- операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів;
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: .. надання фінансових послуг(крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
Будь-яких доказів того, що відповідач ТОВ «АВТО ЛАЙФ» на момент укладення договору мало таку ліцензію, суду надано не було.
Суд також враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, яка дає підстави зробити суду наступні висновки.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
В судовому засіданні встановлено, що договір фінансового лізингу від 31.10.2016 №1568, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.
Крім того, дослідженням оспорюваного Договору встановлено наступне.
Суд також звертає увагу, що передбачені Договором зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію угоди. комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору виходять за межі переліку передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» платежів.
При цьому договір містить нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку, ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, виконання зобов'язання забезпечено лише сплатою штрафу лізингоодержувачем, в той час як порушення договору з боку лізингодавця жодним чином не забезпечено, можливість дострокового погашення платежів лізингоодержувачем обмежена визначеними договором строками та має наслідком сплату штрафу (ст.ст.8,9,10,12).
Дослідженням умов договору також встановлено, що він передбачає жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача та не містить жодної майнової відповідальності лізингодавця за порушення умов договору (ст.12 Договору).
Враховуючи викладене, такі положення договору є несправедливими, оскільки є істотний та очевидний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору.
Так, за містом п. 12.1ст.12 Договору лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення.
При цьому зазначено, що в такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.
Пунктом 12.2 ст.12 Договору також визначено, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив Авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п.9.3 даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача у письмовій формі. При цьому лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 20% (двадцять відсотків) від суми сплаченого Авансового платежу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.
Пунктом 12.3 ст.12 Договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив лізингові платежі, що передбачені п.4.1 та не отримав предмет лізингу має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору в розмірі 20% (двадцять відсотків) від суми сплаченого Авансового платежу та повертає комісію за передачу предмету лізингу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.
За змістом п.12.7 ст.12 Договору передбачена відповідальність Лізингоодержувача за несвоєчасне внесення лізингових платежів, а саме: пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, а також проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% (три відсотки) річних від суми заборгованості за кожний день прострочення.
Водночас, оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (непоставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу тощо), в тому числі права дострокового розірвання договору лізингоодержувачом у разі істотного порушення умов договору з вини лізингодавця без негативних для себе наслідків (втрати сплачених в рахунок укладеного договору коштів).
Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин.
Дослідженням письмових матеріалів справи встановлено, що в укладеному сторонами договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір такого платежу, як комісія за організацію угоди в 10 % від вартості предмета лізингу в сумі 1162,79 доларів США (а.с.29).
Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та оформлення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою платежу «вартість фінансування», відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.
Дослідженням письмових доказів встановлено, що фактично організація з підготовки Договору лізингу полягала у виготовленні стандартної за формою, вочевидь типової для відповідача форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, предмета лізингу.
Наведене на думку суду свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору.
Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;
визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Суд також звертає увагу, що згідно з вимогами ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в омануабо є агресивною.
Так, за змістом п.п.1,3,5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оманустосовно: 1) основних характеристик продукції,таких як: її наявність,переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання,поставка, кількість, специфікація,географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди.
Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька тактика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
За змістом ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинамипершою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.
За змістом ч.2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ч.3 цієї статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.
Крім того, передбачені оспорюваним договором Фінансового лізингу зобов'язанні зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору, в тому числі тих що сплачуються в рахунок оплати вартості предмета іпотеки, порушенням ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка наголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.
Оскільки визнання недійсними вказаних несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як умовами договору сплата комісії за організацію угоди та комісії за супроводження договору прямо пов'язано із виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань, які пов'язані безпосередньо з предметом договору - наданням предмету лізингу у користування, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому.
Як зазначено в ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору фінансового лізингу недійсним.
При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути належний до сплати судовий збір за ставками, визначеними ст.4 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88,169 209, 212, 214, 215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов задовольнити повністю.
Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1568 від 31 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» судовий збір на користь держави в сумі 510 гривень 20 копійок (п'ятсот десять гривень двадцять копійок).
Рішення суду може бути переглянуто Бориспільським міськрайонним судом Київської області за заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а також позивачем на рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів