справа № 208/5150/16-ц
№ провадження 2/208/545/17
24 лютого 2017 р. м. Кам'янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:
Головуючого, судді - Івченко Т.П.,
при секретарі Бондаренко В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Камянське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Камянської міської ради, третьої особи, які не заявляє самостійних вимог Адміністрацію Дніпровського району Камянської міської ради «про взяття на квартирний облік», -
У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до відповідача виконавчого комітету Камянської міської ради,третьої особи, які не заявляє самостійних вимог Адміністрацію Дніпровського району Камянської міської ради, в якій просив суд зобовязати відповідача взяти його на квартирний облік, як інваліда війни другої групи складом сімї - 3 особи, що потребує поліпшення житлових умов з 09.03.2016 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він в серпня 2014 року з родиною був змушений внаслідок обстрілів міста Луганська виїхати з зони проведення антитерористичної операції на сході до міста Дніпродзержинськ.
09.03.2016 року позивач, як інвалід війни звернувся до органу місцевого самоуправління у м. Дніпродзержинськ, з заявою про взяття його на квартирній облік складом сімї 3 чоловіка, та надав відповідні копії документів, що підтверджують його право на пільги на позачергове забезпечення житлом.
Рішенням від 23.03.2016 року № 101 відповідач, йому відмовив у взятті на облік, як особи що потребує поліпшення житлових умов, у звязку з тим, що він не проживає постійно та не має реєстрації місця проживання у місті Дніпродзержинськ.

Позивач до судового розгляду справи звернулися з письмовою заявою, в якій вказав, що просить суд розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. До судового засідання надав заперечення на позовну заяву, де вказав, позов не визнає так як вважає, що розгляд повинен здійснюватись за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник третьої особи, які не заявляє самостійних вимог Адміністрація Дніпровського району Камянської міської ради до судового розгляду справи звернулися з письмовою заявою, в якій вказав, що просить суд розглянути справу у його відсутності.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, згідно вимог ч.2 ст. 158 ЦПК України.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

В звязку, з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач, є інвалідом 2 групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, та віднесений до 1 категорії.

підтверджується посвідченням серія Є № 044905 від 26.01.2011 року, та довідкою МСЕК №.0031920.

Згідно ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі Закон) він належить до інвалідів війни з числа осіб, які стали інвалідами при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи», що підтверджується посвідченням серія Є № 044905 від 26.01.2011 року, та довідкою МСЕК №.0031920.

Відповідно до абзацу першого пункту 18 частини першої ст. 13 зазначеного вище Закону він як інвалід війни має право, на позачергове забезпечення житлом протягом двох років, як особа що потребує поліпшення житлових умов.

З серпня 2014 року позивач з сімєю у складі 3 осіб (він, дружина, та син дружини), зареєстровано та взято на облік у місті Камянське (Дніпродзержинськ), як осіб що перемістились з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Місцем їх постійного проживання згідно до проведеної реєстрації відповідним органом реєстрації є орендована квартира, розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Квітів, б. 3, кв. 23.

09.03.2016 року позивач звернувся до відповідача, з заявою про взяття його на квартирній облік складом сімї 3 чоловіка, та надав відповідні копії документів, що підтверджують його право на пільгове позачергове забезпечення житлом.

05.04.2016 року позивачу стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23.03.2016 року № 101, йому відмовлено у взятті на облік у звязку з тим, що він не проживає постійно та не має реєстрації місця проживання у місті Дніпродзержинськ.

Відповідач послався на п.п. 5, п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених ОСОБА_2 Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 (далі Правил обліку), відповідно до якого на квартирний облік беруться потребуючи поліпшення житлових умов громадяни, які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності.

Згідно посвідчення серія Є № 044905 від 26.01.2011 року (а.с. 7), та довідки МСЕК №.0031920 позивач є інвалідом другої групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів з числа інвалідів війни.

Особливості отримання позачергового житла інвалідами війни визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії іх соціального захисту» (надалі Закон) та Житловим кодексом України.

Відповідно до статті 4 Закону до ветеранів війни належать інваліди війни.

Зазначений вище Закон було введено в дію постановою Верховної ради України «Про введення в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3552-ХІІ, згідно з п. 3 якої до приведення законодавства України у відповідність із Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються акти законодавства України і колишнього Союзу РСР, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Згідно з п. 18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам, які потребують поліпшення житлових умов, надаються пільги з позачергового забезпечення житлом, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Статтею 31 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Відповідно до ст. 46 ЖК України поза чергою жиле приміщення надається інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Статтею 19 Конституції України передбачено що, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особі зобовязані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з цього, відповідач не мав права застосовувати до спірних правовідносин п.п. 5, п. 13 Правил, так як його положення суперечить Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» оскільки зазначений закон встановлює, що для реалізації інваліду війни права на позачергове забезпечення житлом, достатньо лише потребувати поліпшення житлових умов, і не містить будь яких інших вимог про необхідність проживання не менше 5 років за договором найму (оренди), тощо.

Статтею 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни, передбачені цім Законом, є недійсними.

Абзацом 2 пункту 15 Правил, передбачено, що громадяни, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень беруться на квартирний облік. Незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.

На думку суду безпідставним в якості відмови є і посилання відповідача, на ту обставину, що позивач не має постійного місця проживання та реєстрації місця проживання у м. Дніпродзержинськ, оскільки згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В розумінні положень статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» довідка від 10.03.2015 р. № 477.1. (а.с. 5) про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є документом підтверджуючим, що 15.08.2014 року місце постійного проживання позивача є м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровській області.

Виходячи з викладеного вище відповідач відмовляючи позивачу у взятті на квартирний облік, порушив його цивільне право на отримання житла у м. Дніпродзержинськ.

Права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною України згоди на їх обов'язковість ( частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункту 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом ПВР УРСР від 19 жовтня 1973 року, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав-учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права.

Право людини на житло є загальновизнаним. Згідно Конституції України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним, рівним для всіх без будь-яких обмежень в тому числі за місцем проживання відповідно до статті 24 Конституції України. Воно не може бути скасоване та обмежено, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України).

Суд також враховує, що позивач та члени його родини зареєстровані особами, які перемістились з тимчасово окупованої території України, а тому відносяться до вразливих верст населення.

А тому виходячи з ОСОБА_3 Комітету міністрів (2006)6 щодо внутрішнього переміщення і Пояснювальній записці до них виходячи з реалізації норм міжнародного права, прав людини і міжнародного гуманітарного права, а також Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни (ОСОБА_3 Європи, Комітет міністрів, ОСОБА_3 (2006)6 щодо внутрішньо переміщених осіб, 5 квітня 2006 року, Преамбула) має своїм результатом підтвердження ОСОБА_3 Європи, що національні орга- ни влади несуть відповідальність за надання переміщеної особи (ВПО) гуманітарної допомоги, в тому числі доступу до базового притулку і житла.

Так в статті 31 Європейська соціальна хартія (переглянута) (надалі -ЄСХ), яка була Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» ратифікована, підтверджує право переміщеної особи на житло та зобовязує держави-члени «сприяти доступу до житла належного рівня; запобігати бездомності та сприяти її скороченню з метою поступової ліквідації; встановлювати на житло ціни, доступні для зазначеної категорії осіб».

Також у цьому контексті на думку суду важлива стаття 30 переглянутої ЄСХ, яка визначає право на захист від бідності та соціального відчуження і зобовязує держави «вживати заходів для надання особам, що живуть або можуть опинитися в ситуації соціального відчуження або бідності, а також членам їхніх сімей ефективного доступу, зокрема, до роботи, житла, професійної підготовки, освіти, культури і соціальної та медичної допомоги». У частині ІІ, статті 30 переглянутій ЄСХ визначається, про потребу переглядати ці заходи з метою їхнього коригування у разі необхідності.

Більше за те, ненадання базового притулку та житла може за певних обставин бути прирівняне до нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження, що заборонено статтею 3 Європейської конвенції з прав людини , або становити загрозу праву на здоровя, яке закріплено в статті 11 переглянутої Європейської соціальної хартії (ЄСХ).

ОСОБА_3 Комітету міністрів щодо внутрішньо переміщеної особи підтверджує, що національні органи влади несуть відповідальність за надання внутрішньо переміщеним особам гуманітарної допомоги.

Як, згадувалося вище, в Керівних принципах зазначається, що основна гуманітарна допомога включає в себе базовий притулок і житло. Крім того, у випадку експропріації власності або майна, Комітет міністрів підтверджує, що внутрішньо переміщені особи повинні мати можливість реституції або компенсації (див. розділ щодо майна і власності).

І, врешті, у контексті довготривалих рішень, ОСОБА_3 нагадує про відповідальність держав за створення умов для належної і тривалої інтеграції внутрішньо переміщеної особи, а у Пояснювальній записці перераховується, як необхідність, надання належного житла на виконання однієї з цих умов.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка посилається на зазначені вище ОСОБА_3 Європи, Комітету міністрів, (2006)6, щодо внутрішньо переміщених осіб, від 5 квітня 2006 року, а саме, преамбула рішенні у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and others v. Turkey) Європейський суд з прав людини послався, зокрема, на Керівний принцип № 18 щодо права внутрішньо переміщеної особи на житло, придатне для проживання, під час переміщення.

Суд зазначив, що відмова влади сприяти поверненню житла і землі заявника внутрішньо переміщеної особи, а також ненадання альтернативного житла і зайнятості, в поєднанні з недостатніми зусиллями з боку держави щодо «забезпечення відповідного рівня життя або надійного процесу повернення», спричинило надмірне навантаження на заявника внутрішньо переміщену особу і призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо права на мирне володіння власністю і майном, а також порушення статті 8 про сімейне життя.

За змістом статті 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3, 15 ЦПК України).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що спори про взяття чи поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Виходячи із зазначеного суд відхиляє доводи відповідача, стосовно того, що зазначена категорія справ підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, з метою належного захисту прав позивача, щодо отримання ним житла як особою, якій законом встановлено спеціальні пільги на отримання житла, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу щодо зобов'язання виконавчого комітету Камянської міської радивзяти його на квартирний облік, як інваліда війни другої групи складом сімї 3 особи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Європейською соціальною хартією (переглянутою), Житловим кодексом України, ст.ст. 10, 213, 215, 224 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Камянської міської ради, третьої особи, які не заявляє самостійних вимог Адміністрацію Дніпровського району Камянської міської ради «про взяття на квартирний облік», - задовольнити.

Зобовязати виконавчий комітет Камянської міської ради вчинити дії спрямовані на взяття на квартирний облік, як особу що потребує поліпшення житлових умов з 09.03.2016 року ОСОБА_1, інваліда війни другої групи, складом сімї - 3 особи.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦПК України, заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно до ч. 2 ст. 232 ЦПК України, позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 228 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 228 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Івченко Т. П.