РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 522/11042/16-ц

Номер провадження . 2/522/5402/17

07 березня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, поділ спільного сумісного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт його проживання з ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 03.05.2016 року; визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 18.05.2015 року, в частині покупця - ОСОБА_3 та визнати покупцями за цим договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також скасувати видане 18.06.2015 року на імя ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на зазначену квартиру; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 16.01.2015 року та повернути зазначену у власність позивача; визнати обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Р.Л. квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3; нежитлове приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57; автомобіль марки Ford Kugа, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, та поділити зазначене спільне сумісне майно шляхом визнання за позивачем та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину кожного із зазначених обєктів нерухомого майна, визнання за ОСОБА_2 право власності на зазначений автомобіль та стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації в розмірі вартості належної йому ? частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Ford Kugа. У подальшому змінивши частково предмет позовних вимог (згідно з поданою заявою від 26.09.2016 р.), представник позивача просила скасувати внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, замість скасування свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, виданого на імя ОСОБА_3, а також додатково просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Позов обґрунтований такими обставинами. З 19.04.1985 р. по 27.01.1999 р. позивач та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Розірвання шлюбу між подружжям носило формальний характер і в подальшому вони продовжили проживати однією сімєю, вести спільне господарство, мешкати разом в одній квартирі, в якій по теперішній час зареєстровані, будучи повязаними спільним побутом, маючи взаємні права та обовязки подружжя, здійснюючи спільні витрати та виховуючи дітей. Позивач, будучи за фахом інженером-механіком та працюючи з 1997 р. на іноземних судах другим механіком, а з 2004 року по теперішній час старшим механіком, перебуває у рейсах майже по девять місяців щороку та заробляє великі суми грошових коштів. За період спільного проживання позивачем та ОСОБА_2 було придбано низку обєктів нерухомого та рухомого майна за зароблені ним грошові кошти у рейсах. У 2011 р. придбано квартиру з подальшою зміною цільового призначення на нежитлове приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, яку було зареєстровано на імя ОСОБА_2 У 2013 році позивач придбав для дружини автомобіль марки «Форд Куга» білого кольору, р.н. НОМЕР_1. Крім того, наприкінці 2013 року подружжя вирішило придбати квартиру АДРЕСА_4, покупна ціна якої склала 91400 дол. США. Договір купівлі-продажу було укладено під час перебування позивача у рейсі та всупереч наявних домовленостей оформлено не на імя позивача, а на імя ОСОБА_3 Оскільки остання була фінансово неспроможною виконати умови договору, рішення про придбання квартири було прийнято подружжям для задоволення своїх потреб та відповідний платіж продавцю був здійснений за рахунок зароблених позивачем коштів, які в той же час є його з дружиною спільним сумісним майном, позивач просить визнати укладений договір купівлі-продажу удаваним в частині покупця та визнати покупцями за цим договором його та дружину. Крім того, 16.10.2015 року подружжям за накопичені кошти, з метою покращення житлових умов, було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Право власності на квартиру було зареєстровано на імя ОСОБА_2, оскільки позивач знаходився у рейсі. 03.05.2016 року, повернувшись з чергового рейсу додому, позивач дізнався, що з квартири АДРЕСА_5, в якій проживала сімя, були вивезені майже всі речі, його особисті речі зібрані до коробки. 04.05.2016 р. під час зустрічі з ОСОБА_2, остання повідомила позивачу, що їх шлюб припинено за її бажанням. Крім того, позивач дізнався, що належну йому на праві особистої приватної власності квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одеса, було переоформлено на імя його дружини на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2015 року, під час знаходження його в рейсі. Повноваження на представництво його інтересів було використано з метою позбавлення його права власності на квартиру, зміну правового режиму майна. При цьому грошових коштів від продажу квартири позивач не отримував. Внаслідок зловмисної змови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мало місце вчинення його представником невигідного для нього правочину. Порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя не досягло, у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Повідомлені дружиною факти відносин з іншим чоловіком позивач розцінює як подружню зраду та просив відшкодувати завдану моральну шкоду у звязку з порушенням його особистих немайнових прав на повагу до сімейного життя та на повагу до його честі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання особисто не зявлялася, забезпечивши явку свого представника, проте надала суду письмові заперечення проти позову (а.с. 8, т. 2). У своїх запереченнях відповідач посилалася на безпідставність позовних вимог з огляду на те, що шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано у 1998 р. З лютого 1998 р. по теперішній час вони не проживають однією сімєю, проте через наявність неповнолітніх дітей, до досягнення дочкою ОСОБА_8 повноліття, вдавали, що нібито є однією сімєю, аби не травмувати дітей. У звязку з цим у оточуючих могло скластися враження, що вони є спільною сімєю, однак з середини 2010 р. вони відкрито демонстрували, що це не так. На той час відповідач вже підтримувала стосунки з іншим чоловіком. Якщо вона й отримувала якісь грошові кошти від позивача починаючи з 1998 р., то виключно на утримання їхніх неповнолітніх дітей, а також як додаткові витрати на них, у тому числі, коли вони продовжували навчання, будучи повнолітніми. Оскільки вони не проживали однією сімєю, у них немає обєктів спільного сумісного майна, жодне майно вони спільно не придбавали. Квартиру АДРЕСА_4 було придбано їх дочкою та не є їх спільною сумісною власністю. Наприкінці 2014 р. позивач виявив бажання змінити своє місце проживання та запропонував ОСОБА_2 купити в нього квартиру № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі за 760000 грн., вона погодилася на цю пропозицію. Розрахунок за квартиру було здійснено нею до підписання цього договору. Жодної зловмисної домовленості між нею та ОСОБА_3 не було.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не зявлялася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, проте надала суду письмові заперечення проти позову (а.с. 1, т. 3), посилаючись на такі обставини. Приблизно з середини 2010 р. її батьки спільно не проживають, не повязані спільним побутом, не мають взаємних прав та обовязків, не мають спільного бюджету та витрат. З того часу її мати підтримувала стосунки з іншим чоловіком. Батьки могли виключно спільно зустрічатися на її та брата святах і памятних датах, а також іноді у побуті, оскільки проживали та були зареєстровані в одній квартирі. Батько добросовісно виконував свій обовязок щодо утримання та додаткових витрат щодо неї та її брата. Грошові кошти у розмірі 675103 грн., за які було придбано квартиру АДРЕСА_4, належать їй особисто, у звязку з чим квартира є її особистою приватною власністю та не може бути обєктом спільної сумісної власності її батьків. При укладенні договору купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі вона діяла від імені батька, за його проханням та дорученням, на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Жодної зловмисної домовленості між нею та матірю не було. Розрахунок за квартиру було здійснено її матірю до підписання договору.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 у судові засідання не зявлявся, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв або заперечень проти позову до суду не надавав.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також ОСОБА_14 підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю, ведення ними спільного побуту з відповідним розподілом обовязків у сімї, виконання ОСОБА_1 обовязків по матеріальному забезпеченню сімї, здійсненню ремонтів, утриманню житла; факти спільного проведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозвілля, відпочинку закордоном, святкування урочистих подій.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 ОСОБА_7 свідчили про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають однією сімє приблизно з 2010 р., спільного господарства не ведуть, є чужими один для одного людьми, взаємних прав та обовязків як подружжя не мають.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника ОСОБА_2, дослідивши письмові докази по справі, висновок судового експерта та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини.

Як встановлено в судовому засіданні, 19.04.1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований відділом РАГС Севастопольського міськвиконкому.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.11.1993 р. (а.с. 10, т. 2) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу було здійснено Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис № 21 від 27.01.1999 р. та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 29, т. 1).

Від цього шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Судом також встановлено, що з моменту розірвання зазначеного шлюбу та до цього часу ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_2 в будь-якому іншому шлюбі не перебували.

Згідно з довідкою про склад сімї та реєстрацію (а.с. 27, т. 1) від 30.05.2016 р., виданою КП ЖКС «Порто-Франківський» (дільниця № 3), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають та зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_6 (дата реєстрації ОСОБА_1 02.02.2001 р., ОСОБА_2 26.04.2000 р.) За цією ж адресою зареєстровано місце проживання їхніх дітей ОСОБА_3 (починаючи з 26.04.2000 р.) та ОСОБА_7 (з 15.10.2002 р.).

На підставі договору дарування (а.с. 228, т. 1), посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_24 17.12.2003 р., ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі. Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 в ОМБТІ та РОН 15.01.2004 р. (а.с. 144, т. 1).

Згідно з копією виписки за період з 01.05.2016 р. по 31.05.2016 р. (а.с. 28, т. 1), особовий рахунок у КП ЖКС «Порто-Франківський» по квартирі АДРЕСА_7 відкрито на імя ОСОБА_1

ОСОБА_1 за фахом є моряком та обіймає посаду старшого механіка на суднах іноземних судновласників, що підтверджується копією послужної книжки моряка № 00908/2006/21 (а.с. 20-26, т. 1), виданою 21.04.2006 р., а також контрактами моряка, укладеними з ОСОБА_1 починаючи з 2000 р. по 2016 р.р. (а.с. 218-279, т. 2).

Суми винагороди за укладеними контрактами починаючи з 2008 р. становлять щонайменше 7000 дол. США щомісячно, тривалість рейсів по 6-9 місяців. Фінансовий стан позивача та одержання ним доходу в іноземній валюті у значних розмірах підтверджується також випискою про рух коштів по його рахунку № 4305 в АТ «Південний» (а.с. 33-36, т. 1), випискою по рахунку № /0523 в АТ «Південний» (а.с. 42-47, т. 1), виписками за картковим рахунком № 8871 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 37-39, т. 1), випискою про рух коштів по рахунку № 9901 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 217, т. 2), а також рахунками про нараховану заробітну плату моряка (а.с. 226-242, т. 2).

Суд також звертає увагу на те, що в наданих суду контрактах моряка, укладених з ОСОБА_1, в у графі «найближчий родич» на позначення особи, уповноваженої на отримання компенсації у звязку зі смертю моряка, зазначено ОСОБА_2 в якості дружини.

Як вбачається з виписки по рахунку № 9200 у ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 142-143, т. 2), відкритому на імя ОСОБА_2, у період з грудня 2006 р. по лютий 2012 р. на рахунок ОСОБА_2 міжнародним морським агентством перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, всього 110 989 дол. США за цей період. Суми щомісячних зарахувань складали в середньому 3000-5000 дол. США та щонайбільше 11000 дол. США. Грошові кошти були зняті ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідно до листа АТ «УкрСиббанк» вих. № 22/1/59-2 від 27.07.2016 р. (а.с. 186, т. 2), 16.06.2011 р. з поточного рахунку ОСОБА_1 № 9902 було видано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10900 дол. США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 43 від 16.06.2011 р. (а.с. 187, т. 2) та випискою по рахунку (а.с. 30, т. 1). З цих документів вбачається також те, що ОСОБА_2 при знятті грошових коштів діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності.

При цьому суд звертає увагу на те, що зазначену суму грошових коштів було знято ОСОБА_2 у період придбання нею квартири АДРЕСА_8, що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, виданим 07.07.2011 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_25 (а.с. 164, т. 2). Покупна вартість квартири згідно зі свідоцтвом становила 186585 грн., що за курсом НБУ станом на червень 2011 р. 7,97 за 1 дол. США складало 23445 дол. США. До того ж, як зазначалося вище, на рахунок ОСОБА_2 перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, що за період з 2010 р. по червень 2011 р. сумарно склало 15500 дол. США.

У подальшому зазначену квартиру було переведено у статус нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57, про що виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво на імя ОСОБА_2 від 23.04.2012 р., право власності зареєстровано КП «МБТІ та РОН» 07.05.2012 р. (а.с. 229-230, т. 1).

Позивач також надав суду копію договору № 1495/12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (щодо нежитлового приміщення у житловому будинку м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57), укладений 01.10.2012 р. між КП «ЖКС Фонтанський» та ОСОБА_2 та який був підписаний ОСОБА_1 Візуальне співставлення підпису на договорі свідчить про його схожість з підписом позивача у контрактах моряка, що містяться в матеріалах справи. До того ж зазначений факт не заперечувався відповідачем ОСОБА_2 та її представником.

Крім того, згідно з документом, на підставі якого здійснюється виплата частини заробітної плати моряка родичам, що міститься в матеріалах справи (а.с. 31, т. 1), ОСОБА_1 напередодні рейсу, який починався 12.04.2012 р., надав іноземній компанії Zodiac Maritime LTD розпорядження щодо здійснення перерахування на імя ОСОБА_2 для утримання сімї частини заробітної плати в розмірі 1000 дол. США на її рахунок №9200 у ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно з випискою по рахунку № /0930, відкритого на імя ОСОБА_3 в АБ «Південний» (а.с. 117-119, т. 2), у 2013-2014 р.р. на її рахунок регулярно перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, на загальну суму 9600 дол. США за 2013 р., 12000 дол. США за 2014 р.

Суд також бере до уваги показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_26, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які зазначали, що знають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як сімю та подружню пару, підтвердили факт їх спільного проживання однією сімєю у квартирі АДРЕСА_9 та ведення спільного господарства, піклування ОСОБА_1 про матеріальне забезпечення сімї та вирішення побутових питань. Зазначене також підтверджується долученими до матеріалів справи спільними фотографіями ОСОБА_1, ОСОБА_2 і їхніх дітей (а.с. 66-71, т. 1).

Свідок ОСОБА_9 також підтвердила факти проведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного дозвілля, у тому числі їх спільне відвідування весілля у знайомих у грудні 2007 р., що також підтверджується долученими до матеріалів справи матеріалами фотофіксації (а.с. 190-194, т. 2). Крім того, свідок повідомила суду про спільні подорожі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удвох за кордон, зокрема до Єгипту у 2006 р., що також підтверджується матеріалами фотофіксації (а.с. 196, т. 2), а також до ОАЕ (Дубаї) у 2010 р. після святкування ними ювілею 25-річчя з дня весілля. Останнє також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 Суд бере до уваги також і те, що свою обізнаність з фактом спільної подорожі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Дубаї в 2010 р. визнали і свідки, допитані з боку відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Що стосується показань свідків, допитаних з боку відповідача ОСОБА_2, то піддаючи їх аналізу, суд звертає увагу на їх суперечливість, наявність складнощів у дачі ними відповідей на уточнюючі питання щодо повідомлених ними обставин. Стверджуючи про факт не проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, свідки при цьому не могли назвати, як часто, за яких обставин вони були у квартирі АДРЕСА_7, у звязку з чим могли б сприймати обставини проживання в цій квартирі сторін по справі.

Суд враховує і те, що свідки ОСОБА_16, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_23 особисто з ОСОБА_1 не знайомі, а відомості про характер взаємовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлялися не внаслідок особистого сприйняття ними відповідних фактів обєктивної дійсності, а зі слів відповідачів. Оцінюючи показання свідків з боку відповідача на предмет їх якості правильності, точності та адекватності відображення обставин фактичної дійсності, які входять до предмету доказування, суд також бере до уваги і те, що свідок ОСОБА_16 у період з 2010 р. по 2012 р. була відсутньою в м. Одесі та спочатку зазначала, що у цей період не спілкувалася з ОСОБА_2, потім повідомила, що спілкувалася з нею по телефону; свідок ОСОБА_20 з 1993 р. має посвідку на проживання у США, а з 1998 р. є громадянкою США та постійно проживає там; свідок ОСОБА_7 з 2012 р. постійно мешкає у м. Києві. Свідок ОСОБА_21, даючи свідчення про обставини особистого життя ОСОБА_2, у той же час плутала імя сина ОСОБА_2, що викликає сумнів у ступені близькості відносин між нею та ОСОБА_2 та її дійсну обізнаність про обставини, які входять до предмету доказування, щодо яких свідок давала показання.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що повідомлений свідками, допитаними з боку відповідача, факт не проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приблизно з 2010 р. спростовується іншими доказами та матеріалами справи, що викликає сумнів у достовірності цих свідчень, у звязку з чим суд їх відхиляє.

Надаючи оцінку зазначеним доказам та встановленим відповідно до них обставинам, суд виходить з того, що спірні відносини між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зокрема, виникли із приводу поділу майна, набутого під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та встановлення відповідного факту проживання.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які виникли до 1 січня 2004 р., норми СК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на те, що спірне майно, яке є предметом поділу між сторонами, було набуте після 1 січня 2004 р. та відповідний факт проживання однією cімєю позивач просить встановити починаючи з 1 січня 2004 р., до цих спірних відносин підлягають застосуванню положення чинного СК України.

Так, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сімю утворюють особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Виходячи зі змісту ст. 3 СК ознаками фактичної сімї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою, є спільне проживання чоловіка і жінки, повязаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав і обовязків.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з п. 23 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На підставі викладеного, проаналізувавши наведені докази окремо та в сукупності, суд доходить висновку про те, що навіть після розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, між ними мали місце ведення спільного господарства, спільний бюджет, здійснення спільних витрат, спільне виховання дітей, придбання майна в інтересах сімї, та склалися усталені відносини, які приманні подружжю. Окрім зазначених вище доказів, про наявність особливо довірчих відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та утворення ними сімї як одне ціле свідчать також факти видачі ОСОБА_1 нотаріально посвідчених довіреностей на імя ОСОБА_2 у 2013 р., а також ОСОБА_3 у 2014 р. для представництва його інтересів перед третіми особами (а.с. 72, 73, т. 1).

Що стосується заперечень ОСОБА_2 щодо факту наявності єдиного бюджету із ОСОБА_1 та визначення природи перерахованих на її імя грошових коштів як аліментів, суд вважає їх неспроможними з огляду на значні розміри таких переказів, у тому числі сум разових платежів, виповнення одному з дітей - ОСОБА_7 на початок таких переказів 20 років, перерахування грошових коштів безпосередньо на рахунок дочки, а також відсутність будь-яких обґрунтованих пояснень щодо напрямків витрачання цих коштів як аліментів, на які саме потреби та у звязку з якими витратами на утримання дітей тощо. До того ж цільове призначення цих грошових коштів як аліментів спростовується іншими доказами і матеріалами справи та встановленими відповідно до них обставинами. Таким чином, суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу в межах заявлених позивачем вимог, а саме у період з 01 січня 2004 року по 03 травня 2016 року. Посилання ж відповідача на наявність у неї відносин з іншим чоловіком не спростовує підтверджений низкою беззаперечних доказів у справі факт її проживання однією сімєю з ОСОБА_1 та їх усталені відносини як подружжя.

Крім того, зважаючи на час придбання та зясовані джерела придбання нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57, якими є відповідні перекази грошових коштів в іноземній валюті частини заробітної плати позивача як моряка на банківський рахунок ОСОБА_2, а також зняття нею грошових коштів з його рахунку, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання цього нежитлового приміщення обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та включення його до предмету поділу. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено факт придбання зазначеного нерухомого майна за рахунок особистих грошових коштів та взагалі фінансову спроможність здійснювати подібні витрати. Так, згідно з листом ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.07.2016 р. (а.с. 174-179, т. 1), згідно декларацій платника єдиного податку ФОП дохід ОСОБА_2 як приватного підприємця у 2010 р. склав 1180 грн., у 2011 р. 5700 грн., у 2012 р. 4685,99 грн., у 2013 р. 17890,63 грн., у 2014 р. 3942,77 грн., у 2015 р. та 2016 рр. 0,00 грн. Надані відомості з центральної бази даних ДРФО про суми виплачених доходів ОСОБА_2 у період з 01.01.2002 по 31.03.2016 р.р. свідчать про невеликий розмір отримуваною нею заробітної плати, а також те, що у 2005-2006 рр. вона ніде не була працевлаштована.

Що стосується правомірності включення до спільного нажитого майна у період проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з визнанням удаваним договору купівлі-продажу в частині покупця - ОСОБА_3 та визнання покупцями за цим договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд дійшов наступних висновків.

Оспорюваний в частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 18.06.2015 року (а.с. 165, т. 1).

За умовами договору ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_3 отримує у власність зазначену квартиру. Згідно з текстом договором продаж вчинено за 675103 грн. Разом із тим, позивачем надано суду розписку ОСОБА_4 від 18.06.2015 р., згідно з якою він у звязку з продажем зазначеної квартири отримав від ОСОБА_3 91400 дол. США. (а.с. 65, т. 1).

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_5 18.06.2015 р. (а.с. 78-79, т. 2).

Що стосується доводів позивача про наявність наміру придбати цю квартиру саме в інтересах сімї з її оформленням на імя ОСОБА_1, то з матеріалів справи вбачається наступне.

Оспорюваний в частині договір купівлі-продажу було укладено напередодні його повернення з чергового рейсу, який тривав з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р.

Напередодні відїзду у цей рейс позивач видав на імя дочки ОСОБА_3 довіреність від 24.10.2014 р., посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_6, на представництво його інтересів з будь-яких питань, щодо оформлення документів для посвідчення договору купівлі-продажу, з правом подальшого розпорядження квартирою № 21 в будинку № 21 по вул. Буніна в. м. Одесі (а.с. 73, т. 1).

Як зазначає позивач, за їхньою з ОСОБА_2 домовленістю новопридбану квартиру мало бути оформлено на його імя, а процедурою оформлення мала займатися дочка, у звязку з чим ним і видавалася довіреність. Проте згодом ним було зясовано, що зміст довіреності стосувався належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_10. Через відсутність перекладу тексту довіреності на російську мову позивач не міг перевірити зміст виданого доручення, оскільки, будучи уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, не володіє українською мовою та цілковито довіряв дружині та дочці.

У звязку з цим судом встановлено, що згідно з письмовою заявою ОСОБА_1 на адресу приватного нотаріусу ОСОБА_6 від 03.06.2016 р. (а.с. 76, т. 1), ОСОБА_1 скасував видану ним довіреність на імя ОСОБА_3 З тексту цієї заяви вбачається, що при її посвідченні приватним нотаріусом було здійснено переклад тексту заяви з української мови на російську мову. Водночас текст скасованої довіреності свідчить про те, що під час її посвідчення приватним нотаріусом, дійсно, не здійснювався її переклад з української мови на російську мову. Факт подальшого скасування ОСОБА_1 виданої довіреності свідчить про невідповідність її змісту його внутрішній волі.

Зясовуючи справжність намірів на придбання зазначеної квартири, суд також звертає увагу на те, що виходячи з показань свідків, допитаних з боку відповідача, ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_11, не проживає, фактично мешкаючи з матірю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, як зазначає позивач, після повернення з рейсу між ним та дочкою було досягнуто домовленість про те, що у разі сплати ним на її користь 26000 дол. США, вона здійснить переоформлення права власності на квартиру на нього, при цьому позивач виконав взяті на себе зобовязання. Так, згідно з випискою по рахунку ОСОБА_3 № /0930 в АБ «Південний» (а.с. 120-121, т. 2), у період з 10.11.2015 р. по 25.03.2016 р. на рахунок ОСОБА_3 перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, всього 26400 дол. США за цей період. Суд вважає, що зазначене підтверджує факт наявності відповідних домовленостей між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, а також намагання позивача привести укладений правочин у відповідність з первісними намірами сторін.

Встановлюючи дійсну сторону покупця за оспорюваним договором з точки зору фактичного виконання обовязку щодо виплати покупної ціни та належності цих грошових коштів, суд виходить з наступного.

Згідно з відомостями ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про суми виплачених доходів по ОСОБА_3 у період з 01.01.2010 по 31.12.2015 р.р. (а.с. 174-179, т. 1), остання з 2013 по 2014 рр. одержувала стипендію, у 2015 р. заробітну плату в загальному розмірі 9204,55 грн. Будь-яких інших джерел доходів не зазначено. Згідно з довідкою від 26.09.2016 р. № 557, ОСОБА_3 проходить інтернатуру в КУ Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер» з 01.08.2015 р. (а.с. 161, т. 2).

Суд відзначає те, що відповідач ОСОБА_3 не надала суду жодних допустимих доказів, які б підтверджували здійснення розрахунку нею за придбану квартиру особистими грошовими коштами та джерело їх походження. Показання свідків, допитаних з боку відповідача ОСОБА_2, щодо отримання ОСОБА_3 спадщини після смерті бабусі, такими доказами не є.

Водночас судом встановлено, що у період з 02.09.-24.09.2013 р. ОСОБА_1 зняв з рахунку № /0523, відкритого в АБ «Південний», грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму в розмірі 31000 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку у матеріалах справи (а.с. 51, т. 1).

Крім того, у період з 16.07.-28.10.2014 р. ОСОБА_1 зняв з рахунку № 4305, відкритого в АБ «Південний», грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму в розмірі 73920 дол. США, що підтверджується випискою про рух коштів у матеріалах справи (а.с. 34-35, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, зняття цих грошових коштів здійснювалося ОСОБА_1 напередодні уходу у черговий рейс (з 13.03.2013р. по 12.07.2014 р. та з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р.) задля придбання зазначеної вище квартири.

Надаючи оцінку зазначеним доказам в сукупності та відповідним обставинам, суд робить висновок про те, що придбання зазначеного обєкта нерухомості було здійснено за рахунок зароблених позивачем грошових коштів, які в той же час, згідно з вимогами ст. 74 СК України, є їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, що свідчить про фактичне виконання ним обовязку сторони покупця за договором; рішення про придбання квартири приймалося ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах сімї. У той же час відповідачем ОСОБА_3 не надано суду доказів на підтвердження своєї фінансової спроможності виконати умови договору укладеного договору купівлі-продажу та наявності в неї дійсного наміру на укладення такого договору та придбання квартири для себе.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили . Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На підставі викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, удаваним в частині покупця - ОСОБА_3 та визнання покупцями за цим договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також те, що відповідно до вимог ст. 74 СК України зазначена квартира підлягає визнанню обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з огляду на її придбання у період їх спільного проживання однією сімєю та зясовані джерела придбання.

Що стосується позовної вимоги про скасування внесеного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 10/3, то суд зазначає, що внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, змін до них та їх скасування належить до повноважень державних реєстраторів прав на нерухоме майно як субєктів владних повноважень. Як встановлено частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині призведе до фактичного втручання суду у компетенцію інших уповноважених органів, тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Разом із тим, суд вважає, що заявлена вимога про скасування внесеного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 10/3, стосується порядку виконання рішення суду, у звязку з чим суд на підставі ст. 217 ЦПК України вважає за можливе встановити відповідний порядок виконання рішення суду.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі та повернення квартири у власність ОСОБА_1, то судом встановлені наступні обставини.

16.01.2015 р. між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6 від 24.10.2014 р. за реєстр. № 1546, з одного боку, та ОСОБА_2, з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 143, т. 1).

За умовами цього договору ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 100,6 кв. м, загальною площею 132,1 кв. м, та сплачує її вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 6 укладеного договору згідно зі звітом з оцінки майна, що є предметом цього договору, наданим ТОВ «Восток-Оценка» від 13.01.2015 р. вартість відчужуваного майна складає 763930 грн. Відповідно до п. 7 договору продаж було вчинено за 763930 грн.

На підставі зазначеного договору право власності на квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_6 16.01.2015 р. (а.с. 38, т. 1).

Надаючи оцінку доводам позивача щодо вчинення зазначеного договору купівлі-продажу в результаті зловмисної домовленості його представника з другою стороною, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом цієї норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Так, за змістом довіреності на імя ОСОБА_3, на підставі якої нею було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_1, їй було надано право розпорядження (продажу за ціну та на умовах на свій розсуд) квартирою № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі.

Як зазначалося вище, видану довіреність було скасовано ОСОБА_1 03.06.2016 р. (а.с. 76, т. 1).

Враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, закріплені ст. 3 ЦК України, а також сутність і правову природу відносин представництва, в яких представник завжди виступає в інтересах свого довірителя, суд зазначає, що при здійсненні від імені довірителя права на розпорядження належним йому майном та визначенні представником на власний розсуд ціни продажу відповідного майна, така ціна в будь-якому разі має відповідати критеріям розумності, справедливості та інтересам довірителя.

Разом із тим, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5875 від 31.01.2017 р., що міститься в матеріалах справи (а.с. 88-97, т. 3) ринкова вартість квартири, визначена станом на 13.01.2015 р., за адресою: АДРЕСА_6, складає 154 293 дол. США, або 2 432 873 грн. (з округленням до цілого, курс НБУ на 13.01.2015 р. становить 15,7679 грн./100 дол. США). При цьому експертом зроблено висновок про те, що мало місце заниження більше ніж у три рази оцінки вартості квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, отриманої на підставі Звіту про оцінку майна, виконаного субєктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 13.01.2015 р. Зазначений висновок також підтверджується Звітом про оцінку майна, виконаного тією ж самою організацією субєктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 16.01.2015 р. (а.с. 51-60, т. 3), згідно з яким вартість квартири за адресою: АДРЕСА_6, вже складає 2 369 740 грн.

Крім того, суд звертає увагу на те, що незабаром після набуття у власність зазначеної квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі ОСОБА_2 виставила її у продаж, про що свідчать розміщені в мережі Інтернет оголошення про продаж (а.с. 86-88, т. 1; а.с. 215-225, т. 1; а.с. 213-214, т.2). При цьому квартиру запропоновано до продажу спочатку за 300000 дол. США (а.с. 213, т. 2), потім за 230 000 дол. США (а.с. 86-88, т. 1; а.с. 215-225, т. 1).

Крім того, суд бере до уваги і те, що зазначена квартира належала позивачу на праві особистої приватної власності починаючи з 2003 р. та була єдиним обєктом нерухомого майна, зареєстрованим на його імя, що підтверджується матеріалами справи.

Як зазначають відповідачі у своїх запереченнях проти позову, розрахунок за договором було здійснено до його підписання. Разом із тим, укладення оспорюваного договору мало місце у період перебування позивача у рейсі з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р. При цьому відповідачі не надали суду жодних доказів на підтвердження перерахування суми від продажу зазначеної квартири на банківський рахунок позивача або передання цих грошових коштів йому особисто іншим чином.

Підсумовуючи викладене та на підставі аналізу зазначених доказів і обставин у сукупності, суд доходить висновку про те, що укладення договору відчуження належної позивачу квартири відбулося на край невигідних для нього умовах з умисним нехтуванням його інтересів його представником. При цьому мало місце неналежне представництво інтересів позивача при укладенні цього договору, про що свідчить заниження ринкової вартості квартири більш ніж у три рази та неотримання ОСОБА_1 як продавцем зустрічної винагороди від покупця. Суд вважає, що зазначене стало результатом наявності між ОСОБА_3 як представником ОСОБА_1 та її матірю ОСОБА_2 зловмисної домовленості щодо вчинення такого договору всупереч інтересам ОСОБА_1, переслідуючи при цьому власні обопільні майнові інтереси. Це спричинило виникнення для позивача несприятливих наслідків у вигляді позбавлення його права власності на єдине житло та неодержанні ним справедливої винагороди за договором, яка б дорівнювала дійсній ринковій вартості продажу квартири.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 16.01.2015 р. підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України у вигляді повернення квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі у власність ОСОБА_1 Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Що стосується позовних вимог про визнання обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобілю марки Ford Kugа, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, та квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, та їх поділу, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на таке.

Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу № 7 від 21.01.2013 р. (а.с. 84, т.2), укладеного між ТОВ «Емералд Авто» та ОСОБА_2, остання набула у власність автомобіль марки Ford Kugа, білого кольору, 2012 року. Ціна договору склала 305900 грн.

Разом із тим, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 08.06.2016 р., що міститься в матеріалах справи (а.с. 96, т. 1), за ОСОБА_2 29.07.2015 р. зареєстрований автомобіль Ford Kugа, 2015 року.

Позивач у позовній заяві зазначає те, що у липні 2015 р. придбаний в автосалоні у 2013 р. автомобіль був замінений на новий через збій в електроніці. Проте згідно з листом ТОВ «Емералд Авто» від 26.08.2016 р. № 26/08 (а.с. 83, т. 2), у 2015 році заміна цього автомобілю на новий автомобіль марки Ford Kugа не здійснювалася.

Таким чином, позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження обставин набуття у власність ОСОБА_2 автомобілю марки Ford Kugа, білого кольору, 2015 року, зареєстрованого за нею на даний час, які б свідчили про належність цього майна до спільно нажитого, у тому числі, на підтвердження джерела його придбання за рахунок спільних сумісних коштів.

Крім того, судом встановлено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Київського відділу ДВС ОМУЮ 05.10.2015 р., ОСОБА_2 набула на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було видано свідоцтво від 08.10.2015 р. (а.с. 104, т. 2). Ціна придбання квартири становить 3 363 452 грн.

Разом із тим, незважаючи на час придбання зазначеної квартири у встановлений період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю, суд звертає увагу на те, що для визнання певного майна обєктом спільної сумісної власності необхідним є встановлення джерела придбання цього майна за рахунок спільних сумісних коштів сторін. Зазначених доказів позивачем суду не надано.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та зроблені висновки, зясовані час та джерела придбання спірного майна, суд вважає, що до кола спільно нажитого майна, яке підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, включаються нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, та квартира, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі . Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

На підставі викладеного та враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України, суд задовольняє позовні вимоги щодо поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_27 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, та права власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57 та права власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_12.

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди, то суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині з огляду на таке. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або випливає з її положень; у випадках, передбачених відповідними статтями ЦК України та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів", чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Водночас СК України не містить норм, якими б передбачалась можливість стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням передбачених ст. 55 СК України обовязків подружжя турбуватися про сімю та допущенням подружньої зради.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанцій у матеріалах справи позивачем було сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру 6890 грн., немайнового характеру 551,21 грн., забезпечення позову 275,61 грн., забезпечення доказів 275,61 грн., відшкодування моральної шкоди 551,21 грн. При цьому позовні вимоги майнового характеру ОСОБА_1 було заявлено на загальну суму 10 000 000 грн., із них судом задоволено позовні вимоги щодо майна орієнтовної вартості 6 330 648 грн. Таким чином, позовні вимоги задоволено на 63% (6 330 648 : 10 000 000* 100 = 63). Отже, сума витрат, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача складають 4514,33 грн., що становить 67% від 7165,6 грн. (6890 грн. + 275,6 грн.). Що стосується позовних вимог, предявлених до ОСОБА_3, то вони задоволені судом повністю, у звязку з чим з неї на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за відповідні вимоги 551,21 грн., а також 275,6 грн., всього 826,81 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 58 Конституції України, ст. ст. 3, 55, 60, 61, 70, 71, 74, п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, ст. ст. 3, 215, 216, 225, 232 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 217 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, поділ спільного сумісного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 03 травня 2016 року.

Визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 18 червня 2015 року, в частині покупця - ОСОБА_3 та визнати покупцями за цим договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Встановити порядок виконання рішення в цієї частині, відповідно до якого зобовязати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради скасувати внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 16 січня 2015 року.

Повернути квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі у власність ОСОБА_1.

Визнати обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57.

У порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м (реєстраційний номер майна 18084014), розташованого за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_12;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м (реєстраційний номер майна 18084014), розташованого за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_12.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 4514,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 826,81 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси, яка подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Тарасов

07 березня 2017 року