У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, подана її представником - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою та вселення в житлове приміщення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року вказаний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_2 Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_3 через свого представника - ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що предмет позову становить певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. У зв'язку з цим пояснює, що у позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_5 чинить їй перешкоди у реалізації права на безоплатне проживання в спірній квартирі, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів,. Поряд із цим, у позовній заяві не зазначено, що перешкоди позивачці чинить ОСОБА_3. Звертає увагу, що позивачка ні до позовної заяви, ні в ході розгляду справи не долучила вищезазначених заяв та відповідей на них. Покликаючись на наведене, вважає, що позивач не довів обґрунтованості своїх позовних вимог, та просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено Спадковий договір, відповідно до якого ОСОБА_6 передає після своєї смерті у власність ОСОБА_5, а вона приймає належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

__________________________________________________________________________Справа № 569/12345/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Першко О.О.

Провадження № 22-ц 787/381/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

При цьому, пунктом 7 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_6 та його цивільна дружина ОСОБА_4 безоплатно пожиттєво проживають у квартирі, яка передається по Спадковому договору (а.с.4-5)

Згідно ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Частиною 1 ст. 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 липня 2015 року в справі №569/9327/15-ц встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з 2003 року по жовтень 2014 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна слідує, та не заперечується представником відповідача, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, яка придбала квартиру по договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року (а.с. 3).

Звертаючись до суду з позовом про вселення, ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги тим, що незважаючи на своє право користування квартирою АДРЕСА_1 встановлене Спадковим договором, все ж не змогла потрапити до помешкання після повернення з КЗ «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради, де проходила курс лікування з жовтня 2014 року до 09 січня 2015 року з приводу алкогольної залежності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що право позивача на пожиттєве користування квартирою визначене Спадковим договором від 15 квітня 2014 року, а також врахував встановлений судом факт створення перешкод позивачу з боку відповідача в користуванні квартирою, що унеможливлює її вселення до неї, зокрема і через відсутність ключів від вхідних дверей, захистив права позивача, визнавши за нею право користування спірною квартирою та вселивши її у вказану квартиру.

На підтвердження даних висновків в рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Конституцією України гарантоване право особи на житло, а ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою цієї встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом безспірно встановлено, що позивачка ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року, за яким відповідачка ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1, мала право користування вказаною квартирою відповідно до Спадкового договору від 15 квітня 2014 року.

Частиною 1 статті 659 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Виходячи з наведеного, та враховуючи обтяження попереднього власника квартири АДРЕСА_1 у вигляді обов'язку забезпечувати іншій особі - ОСОБА_4 можливість проживання у спірній квартирі, колегія суддів приходить до переконання про те, що право ОСОБА_4 на проживання у спірному помешканні гарантоване і підлягає захисту в судовому порядку з огляду на його порушення відповідачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних перешкод в користуванні спірною квартирою відповідач позивачу не чинить і докази таких її дій у матеріалах справи відсутні, колегією суддів оцінюються критично. Судом встановлено обставини справи щодо звернення позивачки 10 січня 2017 року до відповідача та її представника із заявами про надання ключів та вільного доступу до квартири у зв'язку з невиконанням умов Спадкового договору від 15 квітня 2014 року, і ці обставини відповідачем не спростовані.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують законних висновків суду та були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Гордійчук С.О.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М