Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/5692/15 Головуючі у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження № 22-ц/778/1747/17 Суддя-доповідач Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об'єктом права сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який у ході розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об'єктом права сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 05.07.2003р. Шлюб було зареєстровано в Томаківському відділі РАЦС Дніпропетровської області - актовий запис № 31. В шлюбі народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2013р. шлюб був розірваний. Під час шлюбу, 24.10.2003р. ними за спільні кошти подружжя був придбаний житловий будинок по АДРЕСА_1, який був оформлений за дружиною. Після розірвання шлюбу він дізнався, що дружина оформила придбання будинку на своє ім'я договором дарування.

Він постійно мешкав у спірному будинку, іншого житла не має. За час шлюбу з відповідачем в будинку був зроблений капітальний ремонт: заміна вікон, покрівлі, підлоги, проведені бетонні та земельні роботи. Так, в будинку перебудована кухня, виконано капітальний ремонт підвалу, проведено капітальний ремонт даху над кухнею, капітальний ремонт в приміщені кухні, придбано та встановлено новий котел, насос, бойпас для системи опалення, заміна дверей. Проведено перепланування двох житлових кімнат та виконані ремонтні роботи: штукатурка, шпаклювання, обклеювання шпалерами, частковий ремонт підлоги. Замінено огорожу і водовід, викопано зливну яму, забетоновано доріжку, побудовано у дворі альтанку. Житловий будинок значно поліпшено та збільшено у вартості. У зв'язку з зазначеним, в остаточно уточненому позові позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку 7 по пров. Аграрному в м. Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду у зв»язку з невідповідністю висновків суду матеріалам справи, в яких, на його думку, мається достатньо доказів збільшення вартості будинку у зв»язку з будівельними роботами, здійсненими під час шлюбу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів тих обставин, що за час шлюбу відбулось істотне збільшення вартості спірного житлового будинку, яка зросла внаслідок трудових та грошових затрат позивача, зокрема, не надавши відповідних доказів тому, що вказані ним ремонтні роботи здійснювались, що на них витрачені спільні чи його особисті кошти, що такі витрати не були безоплатними, а також щодо розміру загальної вартості робіт, їх обсягу та розміру витрат.

Колегія вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" надано роз»яснення, за яким майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому, сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Судом встановлено, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.07.2003р., який рішенням суду від 22 січня 2013р. розірвано (т.1 а.с. 7,11).

Згідно з договором дарування житлового будинку 24 жовтня 2003 року відповідач ОСОБА_4 під час шлюбу з позивачем отримала в дар житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що насправді цей будинок був куплений за їх спільні з відповідачем кошти, позивач ОСОБА_3 не визнавав договір дарування недійсним або удаваним, тобто не оспорював його.

В пункті 2 вказаного договору визначено, що житловий будинок, який був подарований відповідачу, мав розмір 15,1 кв.м жилої площі, та розташований на земельній ділянці розміром 229 кв.м ( т.1 а.с. 13). На зазначеній земельній ділянці розташовано: жилий будинок А, літня кухня Б, сарай В, вбиральна Г, паркани, водогін, замощення.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю сторін, позивач зазначав, що в період шлюбу сторони за спільні кошти здійснили будівництво надвірних будівель і споруд, капітальний ремонт будинку, переобладнання кухні, ремонт кімнат, даху, внаслідок чого значно збільшилася вартість спірного майна.

Вирішуючи вказаний спір, суд спирався на положення ст. 25 КпШС УРСР, ст.ст. 57, 62 СК України, згідно з якими, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

За ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

При цьому, суд правильно визначився, що предметом доказування у цьому спорі є збільшення вартості будинку та істотність такого збільшення внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або затрат позивача незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна), а не сам по собі факт і розмір фізичних і матеріальних затрат сторін, зокрема, і позивача. А тому правильно обрав метод порівняння стану житлового будинку на момент його придбання відповідачем та станом на час розлучення сторін у справі, зокрема, його якісних храктеристик.

За технічним паспортом на спірний житловий будинок, складеним 18.08.1989р. з поточними змінами від 28.02.1995р. та 13.10.2003р. (т. 1 а.с.15-18), спірний житловий будинок складався з житлового будинку А, житлової прибудови «а», які мали електропостачання, водопровід, каналізацію, газопостачання. Відповідно до технічного паспорту, складеного 24.09.2015р., спірний житловий будинок також складається з житлового будинку А, житлової прибудови «а», але у прибудові «а» інженерне обладнання в вигляді електропостачання, водопроводу, каналізації, газопостачанні залишилось, а в будинку «А» водопровід, каналізація та газопостачання - відсутнє.

Відповідно до техпаспорту від 18.08.1989р. загальна площа будинку А з прибудовою «а» складає 38,9 м кв, житлова - 15,1 м.кв. За даними технічного паспорту спірного житлового будинку станом на вересень 2015р. загальна площа становить 38,6 кв.м, житлова - 15,4 кв.м. Надвірні будівлі і споруди складаються із сараїв Б, В, вбиральні Д, альтанки Е, колодязю водопровідного № 4, зливної ями № 10, парканів, хвіртки, воріт, замощення. Загальна інвентаризаційна вартість житлового будинку і надвірних споруд становить 131 396 грн. (т.1 а.с.71-76).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно технічного паспорту від 18.08.1989р. житловий будинок А має загальну площу 38,9 кв.м та складається з кімнати 15,1 кв.м, кухні - 11,4 кв.м, коридору - 12,4 кв.м.( т.1 а.с. 15-18) Відповідно до технічного паспорту від 24.09.2015р. загальна площа спірного будинку складає 38,6 кв.м та складається з кухні - 11,3 кв.м., передпокою - 11,9 кв.м., кімнати - 15,4 кв.м. ( т.1 а.с.71-75). Отже, збільшення площі житлового будинку, зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення в результаті проведення ремонтів та перебудов не відбулося.

З наведенного порівняння не вбачається зміни житлової площі будинку та його загальної площі, збільшення яких, насамперед, і може свідчити про істотні поліпшення об»єкту нерухомості.

Позивачем в ході розгляду справи не було надано суду належних доказів про розмір ринкової вартості спірного майна на час його придбання у власність. Відповідно до п. 3 договору дарування, сторони договору оцінили дар в розмірі 9743 грн., що не є підтвердженням саме ринкової вартості домоволодіння.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході судового розгляду судом першої інстанції неодноразово задовольнялися клопотання позивача щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення об'єму та вартості фактично виконаних будівельних робіт і покращень у житловому будинку і надвірних спорудах, встановлення вартості спірного будинку (т. 1 а.с. 87, 149, 178), які не були проведені через відмову позивача.

Проте, саме експертним дослідженням можливо було встановити істотність поліпшень, яка могла б бути підставою для набуття позивачем частки у майні, яке належало на праві особистої власності відповідачеві.

Отже, відмовившись від проведення судової будівельно-технічної експертизи, незалежно від причин такої відмови, зокрема, і через брак коштів, позивач позбавив себе можливості довести свої позовні вимоги у належний спосіб.

Разом з тим, оцінивши наявні матеріали справи, суд правильно визнав, що позивачем не надано суду доказів щодо розміру його фактичного внеску в поліпшення спірного будинку, та що самі поліпшення, про які вказує позивач, призвели до збільшення ринкової вартості спірного будинку в такій мірі, що створюють підстави для визнання права власності на частку у будинку за позивачем. Тому суд правильно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд безпідставно відкинув наявні у справі докази, які, на його думку, беззаперечно доводять його позовні вимоги та є достатніми для задоволення його позову.

Але є очевидним, що у цій справі не мається визначення дійсної (ринкової) вартості спірного будинку ані на час його придбання у 2003р, ані на час розлучення сторін в 2013р.; не визначена вартість будівельних робіт з врахуванням вартості будівельних матеріалів з реконструкції та внутрішнього оздоблення приміщень житлового будинку станом на час розірвання шлюбу; не визначено процентне співвідношенні вартості ремонтно-будівельних робіт по реконструкції та внутрішньому оздобленню житлового будинку до загальної вартості будинку. До цього призвело неналежне оформлення подружжям документації з реконструкції та оздоблення будинку, оскільки надані до справи документи, зокрема, копії договорів про надання послуг не підписані замовником та виконавцем, не мається квитанцій про оплату цих послуг, не мається актів приймання-передачі виконаних робіт ( т. 1 а.с. 23-28, 52-53, т. 2 а.с. 29-35).

Пояснення ж допитаних у справі свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9,ОСОБА_10, на які як на докази посилається апелянт, носять лише узагальнений характер, та на їх підґрунті не можна конкретно визначити, скільки коштів і праці вкладено саме позивачем та подружжям сторін спільно. Натомість, з цих пояснень слідує, що всі свідки безоплатно допомагали молодій сім»ї ОСОБА_3 як особистою працею, так і коштами.

За результатами аналізу матеріалів справи суд встановив, що будівельні роботи, про які зазначають свідки та сторони, у спірному житловому будинку були проведені у вже існуючому будівельному об'ємі, тобто тогочасні складові частини будинку, які існували у 2003р., та його зовнішні параметри відповідають наявним на теперішній час; тогочасна кількість та конфігурація приміщень (площа, функціональне призначення) відповідає теперішнім.

Крім того, колегія вважає, що вказані позивачем в позовній заяві здійснені у будинку роботи без збільшення його етажності, площі, кількості та розміру кімнат безпосередньо не формують ринкову вартість об'єкту оцінки, а лише в тій чи іншій мірі можуть на неї впливати, оскільки носять локальний характер та не змінюють його кардинально, а лише удосконалюють та поліпшують якість окремих приміщень будинку (перебудова кухні, капітальний ремонт підвалу, даху над кухнею, придбання котлу, заміна дверей, оздоблювальні роботи у кімнатах тощо).

Тобто, вагомих підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів сторін як подружжя збільшився в цінності немає.

Таким чином, висновки суду про те, що позивач не довів істотного збільшення будинку у вартості за рахунок будівельних робіт та його внутрішнього оздоблення під час шлюбу, відповідають ретельно, всебічно та повно дослідженим судом доказам у справі, яким суд надав належну та вірну оцінка.

Доводи апелянта зводяться як раз до того, що суд неправильно оцінив надані ним докази, але колегія з огляду на вищенаведену мотивацію відкидає їх як неспроможні.

Що ж стосується доводів щодо участі позивача у збільшенні цінності будинку за рахунок будівництва та поліпшення 8 вартісних господарських будівель і споруд, що розташовані на змельній ділянці, виділеній для обслуговування будинку та прибудинкової території, то відповідно до згаданих норм матеріального права, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" (п. п. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво.

Аналогічний правовий висновок викладений в рішенні Верховного Суду України від 28 травня 2008 року у справі № 6-20552св07.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволенні апеляційної

скарги, яку у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України слід відхилити, залишивши без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.