АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3785/2017 Головуючий у суді першої інстанції - ТрегубенкоЛ.О.
Унікальний номер справи № 758/4116/15-ц Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець Л.Д.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ШевельІ.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національний центр Олександра Довженка», третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Національний центр Олександра Довженка» Козленко ІванВасильович про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 рокуОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ДП «Національний центр ОлександраДовженка», третя особа: генеральний директор, Козленко І.В. про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.10.2012 працювала на посаді заступника генерального директора з оренди та розвитку підприємства ДП «Національний центр Олександра Довженка», що підтверджується копією трудової книжки.

05.12.2014 відповідачем повідомлена про зміну з 16.03.2014 (заднім числом) найменування займаної посади та функціональних обов'язків, 13.01.2015 запропоновано ознайомитись з посадовою інструкцією директора з виробництва, затвердженою 12.01.2015, та подати письмову заяву про згоду продовжити роботу на новій посаді, від підпису про ознайомлення з наказом та інструкцією, продовження роботи за новою посадою відмовилась, що підтверджується актами від 05.12.2014 та 13.01.2015.

Наказом від 13.03.2015 №27-к звільнена з посади заступника генерального директора з оренди та розвитку підприємства, «у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, за п. 6 ст. 36 КЗпП України», що підтверджується копією наказу.

Вважає звільнення незаконним з тих підстав, що усупереч вимогам ст. 32 КЗпП пропонувалося працювати на новій посаді з іншими функціональними обов'язками, тобто фактично переведення на іншу посаду директора з виробництва, без врахуванням відсутності в неї відповідних спеціальних знань технологічного процесу виробництва та кваліфікації, щоб відповідати за весь процес виробництва.

На день звільнення жодних документально підтверджених змін в організації виробництва не відбулося, працюючи заступником генерального директора з оренди та розвитку підприємства, не могла не знати про такі зміни, вважає, що взагалі й підстави для того були відсутніми.

05.12.2014 відповідач фактично пропонував визнати, що найменування посади та нові функціональні обов'язки директора з виробництва змінилися з 16.03.2014, тобто через 9 місяців потому, що підтверджується актом від 05.12.2014, в той час приписи ст. 32 КЗпП зобов'язують повідомляти працівника за 2 місяці до таких змін.

Порушивши вимоги чинного законодавства, відповідач повинен поновити її на попередній посаді, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту звільнення по день ухвалення рішення, та відшкодувати понесені судові витрати на правову допомогу.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.05.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зокрема зазначала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміни в організації виробництва і праці не відбулися, й підстави для таких змін були відсутніми, та всупереч вимогам ст. 32 КЗпП відповідачем пропонувалось працювати на новій посаді з іншими функціональними обов'язками, тобто фактично переведення на іншу посаду - директора з виробництва, без врахування відсутності в неї спеціальних знань та кваліфікації.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенніпозовнихвимог суд першої інстанції на підставі встановлених у справі фактичних обставин та наданих сторонами доказів дійшов висновку про те, що на підприємстві, на якому працювала позивач, дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, про що позивач була належним чином повідомлена, зі змінами умов праці та зі зміною діючих функціональних обов'язків не погодилась і була звільнена відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 01.04.2011 позивач працювала у ДП «Національний центр Олександра Довженка» заступником генерального директора з питань маркетингу (наказ від 15.02.2011, №26-к); наказом від 30.11.2011, №81-к переведена з 01.12.2011 на посаду начальника відділу маркетингу та збуту; наказом від 28.08.2012. №93-к призначена заступником генерального директора з орендних питань та виробництва; за наказом від 27.09.2012, №113-к переведена з 01.10.2012 на посаду заступника генерального директора з питань оренди та розвитку підприємства (а.с. 8-10).

Для зміни в організації виробництва і праці генеральним директором ДП «Національний центр Олександра Довженко» було видано наказ «Про зміну структури та штатного розпису» від01.12.2014 №33.

На підставі цього наказу від 01.12.2014 № 33 генеральним директором видано накази: «Щодо попередження працівників про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності (штату) працівників» від 03.12.2014, № 34; «Про зміни істотних умов праці» від 03.12.2014, №35; «Про зміни істотних умов праці» від 03.12.2014, №36.

У зв'язку зі зміною структури та штатного розпису підприємства, для підвищення ефективності та оптимізації управління, на основі проведеного аналізу економічних і виробничих можливостей (що є раціоналізація робочих місць, запровадження нових форм організації праці), керуючись ст. 32 КЗпП, 03.12.2014 генеральним директором видано наказ «Про зміни істотних умов праці» від 03.12.2014 № 35, відповідно якого з 16.03.2015 підлягали зміні найменування посад (відділів), функціональних обов'язків деяких працівників, у тому числі й позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зімну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Відповідно статуту ДП «Національний центр Олександра Довженка», затвердженого наказом міністра культури і туризму від 17.12.2007, № 1719/0/16-07, підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству культури України, тобто здійснює свою діяльність як державне підприємство.

Пунктом 6.4.7. статуту до повноважень генерального директора, крім іншого, віднесено забезпечення постійного вдосконалення організації праці робітників, формування адміністрації, ствердження організаційно-управлінської структури, штатного розпису тощо (а.с. 199).

Керівництво виробничо-господарською та іншою діяльністю підприємства здійснює генеральний директор, Козленко І.В., призначений на посаду наказом Міністра культури України від 11.11.2014 № 768/0/17-14. за контрактом, між тим орендні питання, які були у віданні позивача, віднесені до його компетенції.

Наказом генерального директора «Про зміну структури та штатного розпису» від 01.12.2014, № 33 затверджено з введенням в дію з 16.03.2015 нову структуру ДП «Національний центр Олександра Довженко» та штатний розпис, погоджений 09.12.2014 з Міністром культури України, відповідно якого, як і у попередньому штатному розписі, передбачено 2 штатних посади заступників: технічний директор та директор з виробництва, зі збільшенням посадового окладу, замість відділу оренди з 1 штатною посадою начальника, який раніше підпорядковувався позивачу, введено посаду головного менеджера з питань оренди з підпорядкуванням безпосередньо генеральному директору (а.с. 78-82. 92-95).

Наказом генерального директора «Щодо попередження працівників про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності (штату) працівників» від 03.12.2014 №34 попереджено працівників, посади яких підлягали скороченню, про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у разі відмови від запропонованої роботи відповідно ст. 49-2 цього Кодексу ( а. с. 83-86).

Наказом генерального директора «Про зміни істотних умов праці» від 03.12.2014 №35, у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису підприємства, керуючись ст. 32 КЗпП, з 16.03.2015 піддано змінам найменування посад (відділів) та функціональних обов'язків працівників, у тому числі посади позивача - із «заступника генерального директора з оренди та розвитку підприємства» - на «директора з виробництва», передбачено у термін до 30.12.2014 ознайомити з цим наказом відповідних працівників і вручити письмове попередження про зміни істотних умов праці, та у разі незгоди з якими, про припинення трудового договору 13.03.2015 за п. 6 ст. 36 КЗпП. з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно ст. 44 КЗпП України, запропоновано протягом двох місяців надати письмову заяву про згоду чи відмову продовжити роботу в нових умовах (а.с. 87-89).

У зв'язку зі зміною істотних умов праці, наказом від 03.12.2014, № 36 з 16.03.2015 окремим працівникам зменшено розмір посадового окладу з дотриманням відповідної процедури, передбаченої нормами трудового законодавства (а.с. 90, 91).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було належними доказами доведено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, що стало підставою для зміни істотних умов праці позивача.

На виконання вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України, 05.12.2014 позивач ознайомлена з наказом від 03.12.2014 №35, і письмовим попередженням про зміни істотних умов праці та, у разі відмови продовжити роботу в нових умовах, припиненням трудового договору з 13.03.2015, 13.01.2015 - з новою посадовою інструкцією директора з виробництва, затвердженою 12.01.2015, від підпису про ознайомлення та отримання попередження відмовилась, про що складено акти від 05.12.2014 та 13.01.2015.

При складанні актів від 05.12.2014 допущено технічну помилку в даті зміни найменування посади та функціональних обов'язків позивача - на «директора з виробництва», замість - з «16.03.2015», помилково зазначено - з «16.03.2014».

13.03.2015 позивач відмовилась подати письмову заяву про згоду чи відмову продовжувати роботу в нових умовах, що підтверджується актом від 13.03.2015.

13.03.2015 наказом генерального директора ДП «Національний центр Олександра Довженка» від 13.03.2015, №27-к позивач звільнена з посади заступника генерального директора з питань оренди та розвитку підприємства в зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.11).

Згідно ч. 4ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до роз'ясень викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» слідує, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпПУкраїни, при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Таким чином, при змінах в організації виробництва і праці власник (керівник підприємства) має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встновлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад тощо (ч. 3 ст. 32 КЗпП України).

Оскільки позивач не надала згоду на продовження роботи в нових умовах, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про законність її звільнення за п. 6ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не відбулися зміни в організації виробництва і праці, а відповідачем пропонувалось їй працювати на іншій посаді з іншими функціональними обов'язками, без врахування відсутності у неї спеціальних знань та кваліфікації, спростовуються вищевикладеними обставинами.

Крім того, кваліфікаційні вимоги до посад, віднесених до керівного складу, як заступника генерального директора з питань оренди та розвитку підприємства, так і заступника генерального директора з виробництва технічного директора, а також директора з виробництва, за цими посадовими інструкціями аналогічні: повна або базова вища освіта (спеціаліст або бакалавр), стаж роботи за фахом не менше 5-ти років, у тому числі на керівних посадах не менше 1-го року.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі «Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій» від 16.01.2012, навів правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 07.11.2011 в справі № 6-45цс11, зокрема, що поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин.

Таким чином, роботодавець на свій розсуд може визначити, чи відповідає працівник певній кваліфікації, необхідній для тієї або іншої посади.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактично підставою для звільнення позивача згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України стали такі зміни в організації виробництва і праці, які призвели до зміни трудової функції при збереженні посади.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не узгоджуються з встановленими судом фактичними обставинами справи, суперечать наявним у справі доказам та не відповідають вимогам трудового законодавства.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національний центр Олександра Довженка», третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Національний центр Олександра Довженка» Козленко Іван Васильович про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва