Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої смертю, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_4 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

21 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, у якому, посилаючись на ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1200 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 997 500 грн на відшкодування моральної шкоди, а також щомісячно на її утримання 338 грн 95 коп. до досягнення малолітнім ОСОБА_5 14-річного віку і по 338 грн 95 коп. щомісячно на утримання неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_10., ОСОБА_7, ОСОБА_5 до досягнення кожним із них 18-річного віку, а у випадку продовження дітьми навчання - до досягнення 23 років.

Зазначала, що 04 грудня 2012 року на автодорозі сполученням Славутич-Любеч поблизу с . Губичі Ріпкинського району Чернігівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Міцубісі, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, унаслідок чого загинув її (позивачки) чоловік ОСОБА_8

У зв'язку зі смертю ОСОБА_9 вона (позивачка) перенесла моральні страждання, здійснила витрати на поховання чоловіка, а на її утриманні залишилося четверо неповнолітніх дітей, батьком яких був загиблий.

Приймаючи до уваги, що причиною дорожньо-транспортної пригоди було порушення ОСОБА_4 п. п. 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України й останній у добровільному порядку не відшкодував завданих їй збитків, просила позов задовольнити.

Крім того, просила стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «HACK «Оранта») на свою користь 100 тис. грн за відшкодування шкоди, спричиненої смертю ОСОБА_8, 36 860 грн - за відшкодування шкоди, пов'язаної з витратами на поховання ОСОБА_8, та 2 500 грн - на відшкодування моральної шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як власника автомобіля, була застрахована у ПАТ «HACK «Оранта».

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Чергігівської області від 11 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_3 100 тис. грн на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_8

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_3 13 608 грн на відшкодування витрат на поховання ОСОБА_8

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» у дохід держави судовий збір у розмірі 1 135 грн 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на її утримання 338 грн 95 коп., щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 14-річногс віку.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 338 грн 95 коп., щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, 18 років, а у разі її навчання - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 338 грн 95 коп., щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_10., ІНФОРМАЦІЯ_3, 18 років, а у разі її навчання - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 338 грн 95 коп., щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, 18 років, а у разі її навчання - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 338 грн 95 коп., щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 18 років, а у разі його навчання - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 609 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «НАСК «Оранта», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 також просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ПАТ «НАСК «Оранта» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_4 - відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що 04 грудня 2012 року у проміжок часу між 22 год. та 23 год. 35 хв. на автодорозі Славутич-Любеч, між населеним пунктами с. Губичі та с. Редьківка, неподалік с. Губичі Ріпкинського району Чернігівської області ОСОБА_4, керуючи автомобілем «MITSUBISHI PEJERO WAGON», державний номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на ОСОБА_8, внаслідок чого потерпілий від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 05 січня 2012 року смерть ОСОБА_8 настала внаслідок масивної крововтрати, яка виникла через множинні переломи ребер. Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких, таких, що потягли за собою смерть.

05 грудня 2012 року по факту дружньо-транспортної пригоди Ріпкинським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України.

Кримінальне провадження органом досудового розслідуванні неодноразово закривалось на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а транспортний засіб було повернуто власнику ОСОБА_4 14 січня 2013 року без проведення всього комплексу необхідних досліджень та слідчих дій із залученням автомобіля.

Ухвалами Ріпкинського районного суду і постановою прокуратури Ріпкинського району Чернігівської області від 21 березня 2013 року, 25 грудня 2013 року, 13 лютого 2014 року та 14 вересня 2015 року рішення слідчого про закриття кримінального провадження скасовувались через грубі порушення ним вимог КПК України.

Остання постанова про закриття кримінального провадження винесена 08 грудня 2015 року й ОСОБА_3 не оскаржувалась.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що дії ОСОБА_11., як володільця джерела підвищеної небезпеки, призвели до смерті ОСОБА_8, а враховуючи, що у померлого було четверо дітей, суд стягнув кошти на їх утримання.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», суд, пославшись на ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1200 ЦК України, дійшов висновку про те, що страхова компанія повинна відшкодувати шкоду, завдану смертю потерпілого.

Стягуючи з відповідачів на користь позивача моральну шкоду, суд виходив із доведеності факту завдання позивачці моральних страждань через втрату чоловіка та з необхідності докладати нею додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини володільця джерела підвищеної небезпеки у її заподіянні. На володільця підвищеної небезпеки не може бути покладено обов'язок з відшкодування такої шкоди лише в разі, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Звертаючись до суду із позовом, позивачка, окрім іншого, просила стягнути з ПАТ «HACK «Оранта» 100 тис. грн за шкоду, спричинену смертю її чоловіка, 36 860 грн - за шкоду, пов'язану з витратами на його поховання та 2 500 грн - на відшкодування моральної шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як власника автомобіля, була застрахована у ПАТ «HACK «Оранта».

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, стягнув з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь позивачки 100 тис. грн на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_8, та 13 608 грн - на відшкодування витрат на поховання ОСОБА_8, що разом складає 113 608 грн.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була забезпечена полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів від 12 січня 2012 року № АВ/2213496.

Страхувальником згідно з полісом є ОСОБА_4, а страховиком - ПАТ «HACK «Оранта».

Забезпеченим транспортним засобом за договором є автомобіль «MITSUBISHI PEJERO», державний номерний знак НОМЕР_1. Ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров'ю потерпілого, становить 100 тис. грн, за шкоду, заподіяну майну - 50 тис. грн.

У апеляційній скарзі ПАТ «НАСК «Оранта» посилалось на те, що стягнута судом першої інстанції сума перевищує страхову суму (ліміт), передбачену п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, у частині вирішення позову до ПАТ «НАСК «Оранта», яким збільшено ліміт відповідальності страхової компанії, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вищевикладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Порядок здійснення страхового відшкодування на території України врегульовано розділом 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чинного на час дорожньо-транспортної пригоди та дії договору, зокрема статтями 22-38-1.

Спеціальний Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на момент дорожньо-транспортної пригоди та дії договору обов'язкового страхування) передбачав чіткі дії потерпілого для отримання відповідних сум страхового відшкодування.

ПАТ «НАСК «Оранта» зазначало, що позивачка у визначений законом строк повинна була виконати необхідну процедуру для реалізації свого права на отримання регламентної виплати.

Дорожньо-транспортна пригода мала місце 04 грудня 2012 року, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернулася 21 грудня 2015 року, тобто вже після спливу строку, передбаченого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно із якою підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 44).

Втім, суд першої інстанції не з'ясував ці обставини, не обговорив і не зробив ніяких висновків щодо заяви ПАТ «НАСК «Оранта» про застосування строку позовної давності (а. с. 44).

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення у частині позовних вимог до ПАТ «НАСК «Оранта» не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

У решті судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги ОСОБА_4 цих висновків не спростовують, оскільки вони не ґрунтуються на законі та доказах, які містяться у справі.

Зокрема, суди правильно виходили із того, що діти потерпілого ОСОБА_8 та його дружина, як особа, що здійснює догляд за дітьми померлого, мають право на отримання сум, передбачених ст. 1200 ЦК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до відсутності його вини у скоєнні ДТП та у спричиненні смерті ОСОБА_8

Водночас, суди, застосувавши положення ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, дійшли правильного висновку про те, що оскільки джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб, тому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

До того ж, ОСОБА_4 і сам визнав свій обов'язок щодо стягнення з нього періодичних платежів.

Посилання у касаційній скарзі на необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_4 сам зазначає, що загибель ОСОБА_8 є трагедією для сім'ї, а її наслідки є невідворотними.

Розмір моральної шкоди визначений судами, виходячи із фактичних обставин, доказів та з вимог розумності, справедливості й добросовісності.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 липня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої смертю, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик