АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №619/1922/16-ц Головуючий суддя І інстанції Якименко Л. О.
Провадження № 22-ц/790/1015/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду та про стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 посилалась на те, що наказом №176-к від 25.12.1996 року відділу освіти Валківської районної державної адміністрації вона була призначена на посаду завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка». Стаж позивача на посаді завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка» дорівнює близько 35 років.

29 квітня 2011 року Валківським міжрайонним прокурором Харківської області Власенко О.В. було порушено кримінальну справу №33110018 за фактом скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України (на час порушення діяв КПК України 1960 року).

27 травня 2011 року старшим слідчим Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 було прийнято постанову про притягнення позивача, як обвинуваченої за вказаною кримінальною справою за ознаками в її діях злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України.

Досудове розслідування та судовий розгляд вказаної кримінальної справи тривало з квітня 2011 року по кінець липня 2015 року, коли було прийнято постанову про закриття вказаної кримінальної справи у звязку з відсутністю складу інкримінованих позивачу злочинів в її діях, тобто чотири роки і чотири місяці.

21 лютого 2014 року Валківським районним судом Харківської області був проголошений обвинувальний вирок по справі №2006/1-145/11 (кримінальна справа №33110018), яким суд визнав винною позивача ОСОБА_3:

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначив їй покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, наділені організаційно-розпорядчими і адміністративно-господарськими функціями строком на 3 роки. В силу ст. 75 КК України від відбування покарання засуджену ОСОБА_3 в частині основної міри покарання звільнив з випробовуванням строком на 2 роки. На підставі ст. 76 КК України поклав на засуджену такі обовязки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично зявлятися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначив позивачу покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 49 КК України від відбування покарання в цій частині звільнив в звязку з закінченням строків давності.

- міру запобіжного заходу щодо засудженій ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишив попередню підписку про невиїзд.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року обвинувальний вирок, ухвалений Валківським районним судом Харківської області у відношенні ОСОБА_3 був скасований, а справа повернута Валківському міжрайонному прокурору Харківської області на додаткове досудове розслідування, запобіжний захід підписка про невиїзд залишена без змін.

Після повернення матеріалів кримінальної справи №33110018 до Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області та у звязку з набранням законної сили кримінального процесуального кодексу України та Закону України №4652-Vвід 13 квітня 2012 року «Про внесення змін в деякі законодавчі акти України у звязку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України», відомості про кримінальну справу № липня 2015 року було внесено до ЄРДР за №0000486.

31 липня 2015 року першим заступником начальника начальником СВ Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) майором міліції ОСОБА_5 було винесено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України 2012 року, тобто не доведений факт причетності позивача до скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України.

Вказувала, що орган досудового розслідування - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області, яка після реформування органів прокуратури обєднала в собі і колишню Валківську міжрайонну прокуратуру, не виконала вимоги статей 3, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме: не розглянула в місячний строк заяву позивача про відшкодування шкоди, не прийняла з цього приводу постанову, в якій мала би вказати суму компенсації, яка підлягає виплаті на користь позивача, чим порушила права позивача та приписи закону.

Крім того, на підставі постанови старшого слідчого Валківської міжрайонної прокуратури ОСОБА_4 про відсторонення обвинуваченого від посади від 27 травня 2011 року, затвердженого Валківським міжрайонним прокурором Власенко О.В., 01 червня 2011 року позивач була відсторонена від посади у звязку з розслідуванням вказаної кримінальної справи.

Згідно постанови старшого слідчого Валківської міжрайонної прокуратури ОСОБА_4 про відсторонення обвинуваченого від посади від 27 травня 2011 року, затвердженого Валківським міжрайонним прокурором Власенко О.В., - слідчий свою постанову обґрунтовував припущеннями, що позивач нібито буде здійснювати вплив на своїх на той час підлеглих працівників ДДЗ «Веселка», а також інших осіб-свідків по справі, приховувати докази, які можуть мати значення для досудового слідства.

Під тиском з боку керівництва у звязку з наявністю кримінальної справи у відношенні позивача, яка в подальшому була закрита за відсутності в позивача діях складу інкримінованих їй злочинів та у звязку з відсутністю будь-яких матеріальних надходжень (окрім заробітної плати) для нормального існування, тяжкої хвороби чоловіка, який в подальшому помер від цієї хвороби, морального тиску спільноти в маленькому містечку, 25 лютого 2014 року після винесення вироку місцевим судом, під тиском важких життєвих обставин позивач була вимушена написати заяву про звільнення її за власним бажанням з посади завідуючої Валківським ДДЗ «Веселка» з метою подальшого перерахунку розміру пенсії, хоча дійсного наміру звільнятися на той час не мала.

На позивача і на рідних та близьких позивача постійно чинився тиск з боку керівництва Валківської РДА та Валківської міської ради, органів досудового розслідування та суду. Тож фактично заяву про звільнення за власним бажанням з посади завідуючої Валківським ДДЗ «Веселка» позивача вимусили підписати тяжкі обставини, повязані з розслідуванням вказаної кримінальної справи.

З метою отримання розрахунку суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, в тому числі з моменту підписання заяви про звільнення під тиском до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження, позивач зверталася до голови Валківської міської ради Харківської області з листом від 30 вересня 2015 року.

На лист позивача від 30 вересня 2015 робу була надана довідка з розрахунком середньоденної заробітної плати за квітень 2011 року лютий 2014 року (тобто до моменту звільнення за «власним» бажанням) в сумі 69092, 92 грн.

Враховуючи відсутність в позивача реального наміру звільнятися з займаної посади та дії під тиском важких життєвих обставин, позивач вважає, що сума заробітку, що підлягає виплаті повинна розраховуватися за період з квітня 2011 року по липень 2015 року включно, що становить суму у розмірі 104 391,48 грн. (за 2014 рік/246 днів х 100,28 = 24668,88 грн., за 2015 рік/143 дні х 100,28 = 14340,04 грн.).

Позивач вважає, що вказані грошові кошти повинні бути стягнуті також з Державного бюджету, оскільки її відсторонення від посади, а в подальшому і змушення позивача звільнитися за «власним» бажанням є наслідком порушення відносно позивача кримінальної справи, її розслідування та розгляд справи в суді на протязі 4 років поспіль.

Крім того, на час досудового розслідування та розгляду справи в суді у відношенні позивача, постановою слідчого було накладено арешт на нерухоме майно позивача, що, з урахуванням подальшого закриття кримінальної справи у відношенні позивача, є порушенням права власності та розпорядженням майном, обмеженням позивача конституційних прав, яке тривало більше 4-х років.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім порушення нормального життєвого укладу, тривалого несення на собі морального тягарю звинувачення у скоєнні кримінальних злочинів, втрати роботи, морального тиску з боку спільноти у невеличкому містечку завдяки розповсюдження цієї новини, погіршення здоровя позивача та суттєве погіршення здоровя, а в подальшому і смерть чоловіка позивача, чотирирічна боротьба за справедливість, завдали позивачу неймовірні моральні страждання, забрали в позивача чотири роки її життя.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року N928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 1 травня 2016 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 1450 грн.

Оскільки позивач перебувала під слідством та судом з 27 травня 2011 року по 31 липня 2015 року, тобто 50 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 72500 грн.

Представники відповідачів позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 (п/р 812197 в Валківському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299) суму заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 69092 грн. 92 коп. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 (п/р 812197 в Валківському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299) суму завданої моральної шкоди в розмірі 72500 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить змінити рішення та повністю задовольнити її позов стягнути заявлену суму заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 104 391,48 грн., в іншій частині рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

При цьому посилалася, що оскаржувана частина рішення незаконна, необґрунтована, ухвалена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовано обставини по справі, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Вказала, що у повному обсязі довела під час розгляду справи той факт, що вимушено при тяжких обставинах написала заяву про звільнення із займаної посади, оскільки на той момент перебувала під тиском з боку керівництва.

Посилалася на ч.ч. 1,2 ст. 1176 ЦК України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Ірландії» від 31 липня 2003 року зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду, рішення Європейського суду «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року, зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці так і за законом.

У п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1- 33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі, також Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури радник юстиції ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог, і у цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову повністю. При цьому посилався на те, що рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» без зазначення відповідних доказів та розрахунків, визначено компенсацію моральної шкоди ОСОБА_3 саме у розмірі 72 500 грн.

Вважає, що позивачем не зазначено та не доведено в суді причинно-наслідковий звязок між досудовим розслідуванням та її звільненням із займаної посади за власним бажанням 25.02.2014 за пять місяців до закриття кримінального провадження.

В матеріалах справи відсутні будь-які висновки компетентних органів (висновки судово-медичних експертів, медичних установ, тощо) щодо погіршення стану здоровя позивача саме у наслідок притягнення до кримінальної відповідальності

Твердження позивача про те, що у звязку з наявністю кримінальної справи, яка в подальшому була закрита, тиску з боку керівництва та у звязку з відсутністю будь-яких матеріальних надходжень для нормального існування, тяжкої хвороби чоловіка, морального тиску спільноти та під тиском важких життєвих обставин остання була вимушена звільнитися за власним бажанням із займаної посади, хоча дійсного наміру звільнятися на той час не мала, є також безпідставними, оскільки на даний час відсутні будь-які докази, що підтверджують її доводи, безпідставним також є твердження позивача про те, що у звязку з наявністю кримінальної справи, яка в подальшому була закрита, тиску з боку керівництва та у звязку з відсутністю будь-яких матеріальних надходжень для нормального існування, тяжкої хвороби чоловіка, морального тиску спільноти та під тиском важких життєвих обставин остання була вимушена звільнитися за власним бажанням з займаної посади, хоча дійсного наміру звільнятися на той час не мала.

Доводи позивача щодо застосування тиску є надуманими та жодним доказом не підтверджується. У разі існування реального тиску остання мала можливість звернутися до компетентних органів для захисту своїх прав.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає за необхідне апеляційні скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Судовим розглядом встановлено, що згідно наказу №176-к від 25.12.1996 року відділу освіти Валківської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_3 була призначена на посаду завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка». Стаж позивача на посаді завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка» дорівнює близько 35 років.

29 квітня 2011 року Валківським міжрайонним прокурором Харківської області Власенко О.В. було порушено кримінальну справу №33110018 за фактом скоєння злочинів передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України (на час порушення діяв КПК України 1960 року) (а.с. 16-17).

27 травня 2011 року старшим слідчим Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 було прийнято постанову про притягнення позивача, як обвинуваченої за вказаною кримінальною справою за ознаками в її діях злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України (а.с. 18-20).

На підставі постанови старшого слідчого Валківської міжрайонної прокуратури ОСОБА_4 про відсторонення обвинуваченого від посади від 27 травня 2011 року, затвердженого Валківським міжрайонним прокурором Власенко О.В., 01 червня 2011 року позивач була відсторонена від посади у звязку з розслідуванням вказаної кримінальної справи (а.с. 22-24).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 147 КПК України, в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само якщо ця особа притягується до відповідальності за інший злочин і може негативно впливати на хід досудового чи судового слідства, слідчий зобовязаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову. Відсторонення від посади проводиться з санкції прокурора чи його заступника. Копія постанови надсилається для виконання за місцем роботи (служби) обвинуваченого.

Відповідно до ст. 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння; відмови або ухилення від обовязкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Досудове розслідування та судовий розгляд вказаної кримінальної справи тривало з квітня 2011 року по кінець липня 2015 року.

21 лютого 2014 року Валківським районним судом Харківської області був ухвалений обвинувальний вирок по справі №2006/1-145/11, яким суд визнав винною ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначив їй покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, наділені організаційно-розпорядчими і адміністративно-господарськими функціями строком на 3 роки. В силу ст. 75 КК України від відбування покарання засуджену ОСОБА_3 в частині основної міри покарання звільнив з випробовуванням строком на 2 роки. На підставі ст. 76 КК України поклав на засуджену такі обовязки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично зявлятися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. У вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначив позивачу покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 49 КК України від відбування покарання в цій частині звільнив в звязку з закінченням строків давності. Міру запобіжного заходу щодо засудженої ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишив попередню підписку про невиїзд (а.с. 28-36).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року обвинувальний вирок, ухвалений Валківським районним судом Харківської області у відношенні ОСОБА_3 був скасований, а справа повернута Валківському міжрайонному прокурору Харківської області на додаткове досудове розслідування, запобіжний захід підписка про невиїзд залишена без змін (а.с. 38-43).

Після повернення матеріалів кримінальної справи №33110018 до Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області та у звязку з набранням законної сили Кримінального процесуального кодексу України та Закону України № 4652-Vвід 13 квітня 2012 року «Про внесення змін в деякі законодавчі акти України у звязку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України», відомості про кримінальну справу № липня 2015 року було внесено до ЄРДР за №0000486.

31 липня 2015 року першим заступником начальника начальником СВ Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) майором міліції ОСОБА_5 було ухвалено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України 2012 року, тобто у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_3, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України (а.с.45-50).

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода, відшкодування якої провадиться за рахунок коштів державного бюджету. При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ст.ст.3,4 Закону).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно розяснень, наданих у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору

Відповідно до ч.ч.5,6 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду" від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР, моральна шкоди відшкодовується у разі коли незаконними діями вказаних органів завдано моральних втрат громадянину порушенням його нормальних життєвих зв'язків, заподіяних внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей самореалізації звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, в абзаці 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року судам розяснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках проводиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року N928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 1 травня 2016 року мінімальну заробітну плату на рівні 1450 грн. Оскільки позивач перебувала під слідством та судом з 27 травня 2011 року по 31 липня 2015 року, тобто 50 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню становить 72500 грн.

Аналіз зазначених норм матеріального права, що регулюють правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, затриманням та триманням під вартою або обмеженням пересування підпискою про невиїзд, обраних відповідно норм кримінального провадження у якості запобіжного заходу свідчить про те, що така шкода відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України незалежно від вини посадових і службових осіб правоохоронних органів та суду, тобто єдиною особою, яка відповідає за таку шкоду є держава, яка за законом відповідає за діяльність цих органів.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача 72500 грн. на відшкодування моральної шкоди, на підставах положень ст.ст.23, п.2 ч.2 ст.1167, 1176 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, у відповідності до ст.ст.1-4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10,11,60 ЦПК України дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3 незаконно перебувала під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, негативно вплинуло на його стосунки з оточуючими людьми та вимагало від нього додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя. Обставини, які стали підставою для пред'явлення даного позову, за звичайних умов суспільного життя є неодмінно психо-травмуючими за своєю сутністю, оскільки вони створюють переживання, емоційну напруженість, порушують життєві плани та змінюють звичайний життєвий устрій. Захист своїх прав проводився позивачем протягом тривалого часу, що потребувало фізичних та психологічних зусиль, і обумовило порушення звичайного темпу, змісту та цілеспрямованості життєдіяльності позивача порушення нормального життєвого укладу, несення на собі звинувачення скоєнні кримінальних злочинів, втрати роботи, поширення у невеличкому містечку новини порушення у відношенні позивача кримінальної справи, що негативно вплинуло на її авторитет, чотирирічна боротьба за закриття кримінальної справи у відношенні позивача, - завдали їй моральні страждання. Дійсно, позивач належними доказами не довела причинний звязок між погіршенням її здоровя, смертю її чоловіка та порушенням відносно неї кримінальної справи, тривалого досудового розслідування, ухвалення вироку, який потім був скасований, після чого досудове слідство було поновлено. Однак, внаслідок тривалих, більше 4-х років вищевказаних негативних впливів на її звичний перебіг життя, відсторонення від посади, внаслідок чого вона втратила заробіток, психологічний тягар звинувачення завдав такої моральної шкоди позивачу, що дійсно заслуговують на той розмір відшкодування, який вирішив суд першої інстанції, висновки суду з цього приводу відповідають правовій позиції, яка викладена про застосування вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи в постанові Верховного Суду України від 05 грудня 2015 року №6-2203цс15, доводи скарги цього висновку не спростували.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Позивач посилалася на те, що на неї постійно чинився тиск з боку керівництва Валківської РДА, Валківської міської ради, органів досудового розслідування та суду, чинився тиск на рідних позивача та близьких, тому фактично заяву про звільнення позивача за власним бажанням з посади завідуючої Валківським ДДЗ «Веселка» ОСОБА_3 вимусили підписати тяжкі обставини, повязані з розслідуванням кримінальної справи.

Однак при цьому позивач не надала до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказане звільнення було незаконним внаслідок її вимушеного звільнення, з цього приводу вона до суду не зверталася і ніякого рішення суду про незаконність її звільнення не існує. Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновками районного суду, який стягнув матеріальну шкоду відповідно до наданих позивачем довідок середній заробіток лише з період відсторонення її від посади за рішенням органу досудового слідства до звільнення її з роботи за власним бажанням, які доводами скарги позивача не спростовані.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

З метою отримання розрахунку суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, в тому числі з моменту підписання заяви про звільнення під тиском до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження, позивач зверталася до голови Валківської міської ради Харківської області листом від 30 вересня 2015 року. На лист позивача від 30 вересня 2015 робу була надана довідка з розрахунком середньоденної заробітної плати за квітень 2011 року лютий 2014 року (тобто до моменту звільнення за «власним» бажанням) в сумі 69092, 92 грн., яка належним чином підписана (а.с. 65). Під час апеляційного розгляду скарги судом було перевірено достовірність вказаної довідки, яка була підтверджена шляхом належного посвідчення її копії і тому колегія суддів відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України відхиляє доводи скарги прокурора про недостовірність вказаного доказу.

В звязку з цим, з урахуванням відмови органу досудового слідства від нарахування позивачу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з чим вона не погодилася і звернулася до суду із відповідним позовом відповідно до гарантій, які надають ст..ст. 55, 56 Конституції України та ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині також є законними і обґрунтованими, вмотивовані відповідно до положень ст. 214 ЦПК України та відповідають правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року по справі № 6-2089цс15.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії