Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів за договорами позики, та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачем були укладені договори позики, підтвердженнями яких є боргові розписки, а саме: від 17 червня 2012 року на суму 42000 доларів США (станом на день передачі грошових коштів ця сума в гривневому еквіваленті складала 335 206 грн) та від 20 серпня 2013 року на суму 806 081 грн 26 коп., які вона передала відповідачу, але на її вимогу він так і не повернув грошові кошти, внаслідок чого просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість в сумі 1 350 691 грн 34 коп., яка складається з заборгованості: за позикою від 17 червня 2012 року 42 000 доларів США, що станом на 06 жовтня 2014 року за курсом НБУ складає 543 500 грн 83 коп.; за позикою від 20 серпня 2013 року в сумі 806 081 грн 26 коп. основного боргу та 1 109 грн 25 коп. − трьох відсотків річних. А також просила стягнути судові витрати в сумі 3 654 грн.

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 20 серпня 2013 року, посилаючись на те, що при написанні цієї розписки його було введено в оману.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 заборгованість за договорами позики від 17 червня 2012 року та від 20 серпня 2013 року в розмірі 1 350 691 грн 34 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 807 190 грн 91 коп. за розпискою від 20 серпня 2013 року скасовано, у задоволенні цих вимог відмовлено.

Це ж рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики від 20 серпня 2013 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6− задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики суд першої інстанції послався на те, що між сторонами у справі був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти, які відповідач зобов'язався повернути. На час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернуті, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ОСОБА_7 не надано доказів, які б підтверджували подвійне стягнення 42 000 доларів США.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, суд апеляційної інстанції із цими висновками суду першої інстанції погодився. Крім того, апеляційний суд зазначив в оскаржуваному рішенні, що доводи апеляційної скарги про те, що розписка від 17 червня 2012 року на суму 42 000 доларів США є одним і тим же грошовим зобов'язанням про яке йдеться в договорі позики від 31 серпня 2012 року на суму 330 000 грн, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці боргові зобов'язання мають різні дати їх укладання 20 червня 2012 року та 31 серпня 2012 року і грошову одиницю − долари, гривні.

Проте, повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Судами встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_6 в борг грошові кошти 17 червня 2012 року в сумі 42 000 доларів США (335 206 грн) та 20 серпня 2013 року в сумі 806 081 грн 26 коп., які зобов'язався повернути.

Відповідно до матеріалів справи вимоги про повернення коштів направлялись на адресу відповідача 17 вересня 2014 року, які він отримав 18 вересня 2014 року.

Після направлення відповідачу вимоги, запозичені кошти так і не були повернені.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Суди попередніх інстанцій у порушення вищенаведених норм матеріального права не надали правової оцінки розписці 20 серпня 2013 року в сумі 806 081 грн 26 коп. та не встановили, які саме правовідносини виникли між сторонами.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 під час перегляду рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року у справі № 668/13508/14-ц за первісним позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за участю третьої особи − Приватного нотаріуса Херсонського нотаріального округу ОСОБА_9, та третьої особи − Служби у справах дітей Виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання іпотечного договору недійсним, було встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_7 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникла заборгованість в розмірі 41 000 доларів США, яку банк вимагав погасити до кінця серпня 2012 року, вказуючи, що в іншому випадку зверне стягнення на предмет іпотеки. З метою уникнення втрати будинку, подружжя ОСОБА_7 вирішили позичити кошти, маючи намір в наступному сплатити борг, так як в цьому випадку вони сплачували би борг без сплати процентів за користування позикою, на що погодилася їх знайома ОСОБА_6, яка надала їм у борг 42 000 доларів США. Цими коштами було погашено заборгованість за кредитом перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», договори кредиту та іпотеки з ним були припинені, всі обтяження зі спірного будинку було знято. 31 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір позики на суму 330 000 грн. (фактично позика надавалася в сумі 42 000 доларів США) та договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_7 передав в іпотеку ОСОБА_6 спірний житловий будинок на забезпечення виконання боргових зобов'язань за договором позики, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлений факт має преюдиціальний характер для справи, що розглядається, і знову не доводиться.

Суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212−214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули; не встановили всіх дійсних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановили правової природи розписки від 20 серпня 2013 року на суму 806 081 грн 26 коп. та дійшли передчасного висновку, що стягнення коштів повинно бути саме з розписки від 17 червня 2012 року в розмірі 42 000 доларів США.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам ст. ст. 213−214 ЦПК України не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити, а касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року

та рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак