АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккіт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Посилався на те, що відповідно до наказу №204-01/14-к від 23.06.2014 року та трудового договору від 23.06.2014 року його було прийнято на посаду регіонального менеджера збуту відділу побутової хімії ТОВ «Реккіт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна».

Згідно з наказом №144/8 від 13.07.2015 року він був переведений на посаду регіонального менеджера зі збуту відділу продажу споживчих товарів ТОВ «Реккіт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна».

З 14.04.2016 року по 25.04.2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в комунальній медичній установі «Міська лікарня №1» м.Чернівці.

23 квітня 2016 року ним отримано цінний лист із наказом №47-к від 08.04.2016 року про його звільнення з роботи на підставі ст..40 ч.1 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників.

№22ц-233/17 Головуючий у І інстанції Літвінова О.Г.

Категорія 53.54 Суддя-доповідач ОСОБА_5

Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства України, оскільки не було реального скорочення штату, йому не було запропоновано іншу посаду, не попереджено про майбутнє звільнення, при звільненні була відсутня згода профспілкового комітету та звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №47-к від 08.04.2016 року про припинення з ним трудового договору і звільнення, поновити його на посаді регіонального менеджера із збуту відділу споживчих товарів ТОВ «Реккіт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна», стягнути з відповідача на його користь 20860,54 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 90000 грн. та матеріальну шкоду в сумі 3876,51 грн. за витрачене лікування.

У листопаді 2016 року позивач збільшив позовні вимоги. Посилався на те, що під час розгляду справи відповідачем був виданий наказ №349-ОД від 24 жовтня 2016 року, яким скасовано наказ №47-к від 15 квітня 2016 року про припинення з ним трудового контракту та звільнено його з 26 квітня 2016 року.

Наказом №349/2ОД від 25 жовтня 2016 року були виправлені технічні помилки в наказі №349-ОД від 24 жовтня 2016 року, зокрема, скасовано наказ №47-к від 8 квітня 2016 року про припинення з ним трудового договору (контракту) та звільнено його з 26 квітня 2016 року.

Просив розглянути позовні вимоги з врахуванням додаткової позовної вимоги про визнання незаконними та скасування наказів ТОВ «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 Україна» №349-ОД від 24 жовтня 2016 року та №349/2ОД від 25 жовтня 2016 року про звільнення його з роботи з 26 квітня 2016 року (т.2 а.с.74-75).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. При цьому колегія суддів виходить з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ТОВ «Реккіт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників. Звільняючи ОСОБА_3 із займаної посади, відповідач дотримався порядку звільнення і провів його на підставі чинного трудового законодавства.

Проте, такий висновок суду зроблений помилково, оскільки неповно були з»ясовані всі обставини справи.

Судом встановлено, що 23 червня 2014 року ТОВ «Реккітт Бенкізер Хаусхолд енд ОСОБА_4 Україна» та ОСОБА_3 уклали трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду Регіонального менеджера зі збуту у відділ продажу побутової хімії з 23 червня 2014 року (т.1 а.с.6-9). Про прийняття позивача на роботу 23 червня 2014 року був виданий наказ (розпорядження) №204-01/14к (т.2 а.с.41).

Відповідно до розділу 2 трудового договору позивачу був встановлений сорокагодинний робочий тиждень з п»ятьма робочими днями і двома вихідними (субота і неділя).

Місце роботи визначено офіс Роботодавця або в іншому місці, яке може визначатися Роботодавцем.

Наказом №47-к від 08 квітня 2016 року позивача звільнено з роботи з 15 квітня 2016 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату працівників (т.1 а.с.10).

Підставою для звільнення став наказ «Про внесення змін до наказу «Про проведення скорочення штату працівників ТОВ «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 Україна» №1-ОД від 12.01.2016 року та повідомлення про заплановане вивільнення №2005 від 01.02.2016 року.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З витягу зі штатного розпису товариства станом на 01.01.2016 року вбачається, що у відділі продажу споживчих товарів було 3 посади регіонального менеджера зі збуту (т.1 а.с.88-89).

Наказом №1-ОД від 12 січня 2016 року у зв»язку зі змінами в організації праці, що пов»язано з впорядкуванням структури підприємства та бізнес-процесів у товаристві скорочено штатну чисельність працівників ТОВ «Реккітт Бенкізер Україна» шляхом виключення з 21.03.2016 року із штату компанії посаду «Регіональний менеджер зі збуту» у відділі продажу споживчих товарів (т.1 а.с.94).

15 січня 2016 року цінним листом по пошті позивачу було направлено повідомлення про заплановане вивільнення, яке мало відбутися 21.03.2016 року та повідомлення про вакантні посади, в якому позивачу пропонувалися 5 посад представника торговельного по роботі з аптеками та 1 посада представника торговельного по роботі з ЛПЗ (т.1 а.с.95-98).

Встановлено, що дані листи позивачу вручені не були. Зокрема, на конверті містяться наступні записи Спезв»язку: «21.01.16 8-45 по даній адресі не проживає»; «25.01.16 11-45 залишено повідомлення»; «30.01.16 9-45 залишено повідомлення»; «відмова від отримання 10.02.16» (т.1 а.с.99-100).

З листа Державного підприємства спеціального зв»язку №06-22-1603 від 20.04.2016 року вбачається, що 10.02.2016 року ОСОБА_3 відправляв листи в приміщенні спецзв»язку, де йому було запропоновано отримати повідомлення №4702, але він відмовився від отримання (т.1 а.с.101).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу №8-ОД від 25.01.2016 року та доручення №1983 від 25.01.2016 року провідного фахівця по роботі з персоналом Відділу по роботі з персоналом ОСОБА_7 було відряджено за місцем проживання ОСОБА_3 для вручення повідомлення про заплановане скорочення штату працівників та повідомлення про вакантні посади (т.1 а.с.103-104).

З службової записки ОСОБА_7 вбачається, що 26 січня 2015 року вона з координатором автотранспорту підприємства ОСОБА_8 прибули в м.Чернівці для вручення зазначених вище повідомлень ОСОБА_3 Проте, останнього вони не знайшли, оскільки за вказаним у заяві про прийняття на роботу місцем проживання він не проживав, а телефон знаходився за межами досягнення. У зв»язку з цим ними була написана заява до Шевченківського районного відділу внутрішніх справ про розшук ОСОБА_3 (т.1 а.с.106-107).

Наказом №19-ОД від 01 лютого 2016 року були внесені зміни до наказу «Про проведення скорочення штату працівників ТОВ «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 Україна» №1-ОД від 12 січня 2016 року, зокрема, змінена дата скорочення штатної чисельності працівників підприємства шляхом виключення з 15.04.2016 року зі штатного розпису підприємства посади «Регіональний менеджер зі збуту» у відділі продажу споживчих товарів (т.1 а.с.108).

01 лютого 2016 року товариством були видані довіреності ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на здійснення всіх необхідних дій щодо повідомлення ОСОБА_3 про заплановане скорочення штату працівників та необхідності підписання необхідної документації (т.1 а.с.109-111).

В матеріалах справи міститься повідомлення про заплановане вивільнення та повідомлення про вакантні посади, на яких є записи представників ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 11.02.2016 року, що дані повідомлення оголошено та вручено ОСОБА_3, проте від підпису він відмовився (т.1 а.с.112-113). Також міститься акт даних представників від 11 лютого 2016 року про відмову працівника від ознайомлення з документами під розпис (т.1 а.с.114).

В доповідній записці на ім»я т.в.о.директора ТОВ «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 Україна» від 11.02.2016 року ОСОБА_9 повідомив, що оголошення ОСОБА_3 наказу №19-ОД від 01.02.2016 року про проведення скорочення штату працівників, повідомлення про заплановане вивільнення та повідомлення про вакантні посади відбулося 11 лютого 2016 року в період з 08:30 до 10:00. Від отримання вказаних документів ОСОБА_3 відмовився, про що складено відповідний акт. При проведенні оголошення та вручення документів велася відеофіксація. Відеозапис доданий до доповідної записки (т.1 а.с.115).

Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що позивача було належним чином повідомлено про заплановане вивільнення, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про те, чи були позивачу запропоновані всі вакантні посади, не повно з»ясував всі обставини справи, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про дотримання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України.

Так, з повідомлення про вакантні посади від 01 лютого 2016 року вбачається, що позивачу було запропоновано 5 посад представника торговельного по роботі з аптеками, зокрема, в м.Біла Церква, м.Житомир, м.Запоріжжя, м.Дніпропетровськ, м.Кривий Ріг та 1 посада представника торговельного по роботі з ЛПЗ в м.Рівне (т.1 а.с.113). Дані посади пропонувалися станом на 1 лютого 2016 року.

В той же час, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 та відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування.

З копій наказів про внесення змін до штатного розпису за період з 12.02.2016 року (дата попередження про майбутнє звільнення) та по 15.04.2016 року (дата звільнення) вбачається, що за період часу було введено 14 нових посад, зокрема:

-12.02.2016 року посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №18 ШР);

-12.02.2016 року посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №19 ШР);

-16.02.2016 року посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №22 ШР);

-17.02.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №23 ШР);

-19.02.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №25 ШР);

-22.02.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №26 ШР);

-26.02.2016 року утворений в структурі відділу по роботі з персоналом окремий підрозділ з пошуку та підбору персоналу (наказ №28-ШВ);

-01.03.2016 року дві посади представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №31- ШР);

-09.03.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №34- ШР);

-22.03.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №37- ШР);

-24.03.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №38- ШР);

-04.04.2016 року посаду старшого бухгалтера (наказ №42-ШР);

-06.04.2016 року посаду представника торговельного по роботі з ЛПЗ (наказ №43-ШР);

-13.04.2016 року - посаду представника торговельного по роботі з аптеками (наказ №44-ШР).

Перераховані посади відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України позивачу запропоновані не були.

При цьому є безпідставними посилання представника відповідача про те, що фактично посади представника торговельного по роботі з аптеками та по роботі з ЛПЗ були позивачу запропоновані, проте він від них відмовився. Як вбачається з матеріалів справи, що позивачу пропонувалися аналогічні посади, проте в конкретних містах України. Пізніше вводилися посади без визначення робочого місця та в різний період часу. Отже, колегія суддів вважає, що це не є тими самими посадами, що пропонувалися позивачу. Крім цього, у вказаний період часу був утворений в структурі відділу по роботі з персоналом окремий підрозділ з пошуку та підбору персоналу та введена посада старшого бухгалтера.

За таких обставин, позивачу всупереч вимогам ст.49-2 КЗпП України роботодавцем не були запропоновані всі вакантні посади, які з»явились в товаристві за період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Отже, був порушений порядок звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу не пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкового органу.

З повідомлення первинної професійної спілки «Надія-2015» від 25 березня 2016 року вбачається, що 19 березня 2016 року відбулися збори первинної професійної спілки «Надія-2015», на яких прийнято рішення проти скорочення і звільнення позивача (т.1 а.с.144).

Згідно ч.7 ст. 43 КЗпП України, ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і у висновках Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-703цс15 від 01 липня 2015 року, № 6-119цс15 від 01 липня 2015 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

В матеріалах справи відсутнє саме рішення первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на звільнення позивача, у зв»язку з чим колегія суддів не має можливості надати правову оцінку цьому рішенню на предмет правового обґрунтування незаконності звільнення позивача.

Оскільки позивачу не були запропоновані всі вакантні посади в період з дня попередження про наступне звільнення та по день звільнення і тим самим був порушений порядок звільнення, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог про скасування наказів про звільнення позивача від 08.04.2016 року №47-к та від 24.10.2016 року №349ОД, то колегія суддів, що в цій частині слід відмовити, оскільки наведені вище накази скасовані самим товариством наказами від 24.10.2016 року №349-ОД (т.2 а.с.50) та від 25.10.2016 року №349/2 ОД (т.2 а.с.57).

Є безпідставними доводи позивача про порушення при звільненні вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, зокрема, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Так, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №47-к від 08 квітня 2016 року позивача звільнено з роботи з 15 квітня 2016 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату працівників (т.1 а.с.10).

З копії листка непрацездатності серії АГГ №982398 вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні в КМУ «міська лікарня №1» з 14.04.2016 року по 25.04.2016 року (т.1 а.с.25).

Отже, звільнення позивача дійсно відбулося в період його тимчасової непрацездатності.

Разом з тим, вказане порушення було усунуто роботодавцем шляхом скасування наказу про звільнення позивача з 15 квітня 2016 року і винесення нового наказу про звільнення з 26 квітня 2016 року, тобто після закінчення періоду непрацездатності.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

З довідки ТОВ «Реккіт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 Україна» №3368 від 23.02.2017 року вбачається, що середня заробітна плата за один робочий день позивача за останні два календарні місяця роботи, що передували звільненню становить 1078,02 грн. (20627,06 грн. за лютий 2016 року + 20337,82 грн. за березень 2016 року = 40964,88 грн. : 38 робочих днів = 1078,02 грн. за один день).

За період з 26 квітня 2016 року по 16 березня 2017 року кількість робочих днів становила 224.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 26 квітня 2016 року по 16 березня 2017 року становить 241476,48 грн. (1078,02 грн. середній заробіток за один день х 224 робочих днів = 241476,48 грн.).

Звертаючись до суду із позовом в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_3 вказував на те, що наказ про звільнення його з роботи є незаконним та порушує його права, у зв»язку із чим він зазнав моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв»язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктами 1, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів вважає, що незаконним наказом №47-к від 08.04.2016 року про звільнення спричинено позивачу моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв»язків.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить із засад розумності та справедливості, а також враховує, що позивач своєю поведінкою перешкоджав роботодавцю дотриматися всіх вимог трудового законодавства при звільненню за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, і вважає за можливе визначити розмір моральної шкоди в 1000 грн.

При пред»явленні позову позивач просив стягнути з відповідача також матеріальну шкоду в розмірі 3876,51 грн., пов»язану з лікуванням.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи не було встановлено порушень при звільненні позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині з інших підстав.

Зокрема, позивач належними та допустимими доказами не довів факту погіршення свого стану здоров»я саме внаслідок незаконного звільнення.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» на користь держави підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції (1378 грн. за вимогу немайнового характеру як з юридичної особи та 2414,76 грн. вимогу майнового характеру, а всього 3792,76 грн.) та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (110% від 3792,76 грн., тобто 4172,04 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» за №47-к від 08 квітня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) і звільнення з роботи ОСОБА_3.

Визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» за №349ОД від 24 жовтня 2016 року.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» за №349/2 ОД від 25 жовтня 2016 року.

Поновити ОСОБА_3 на посаді регіонального менеджера зі збуту відділу споживчих товарів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» з 26 квітня 2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 квітня 2016 року по 16 березня 2017 року в розмірі 241476,48 грн., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Реккітт Бенкізер Хаусхолд ОСОБА_6 ОСОБА_4 України» на користь держави судовий збір в розмірі 7964,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: