Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 49 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2, зареєстрований 22 липня 1988 року Житомирським міським відділенням РАЦС. Зазначав, що 22 липня 1988 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Дітей від шлюбу немає. Спільне життя стало нестерпним, постійні сварки, більше трьох років вони не підтримують ніяких стосунків. В даний час він проживає з іншою жінкою, тобто шлюб носить формальний характер, оскільки сім'я давно розпалася.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований 14 січня 2009 року відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 32, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що заочне рішення ухвалено формально, однобічно та в супереч вимогам закону, просить скасувати рішення суду, а провадження по справі закрити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 січня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції в Книзі реєстрації актів про одруження 14 січня 2009 року зроблено запис №32.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що за останній час їхнє спільне життя з відповідачкою стало нестерпним, постійні сварки, принижують гідність обох. Більше 3 років вони не підтримують ніяких стосунків, в даний час він проживає з іншою жінкою.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У силу ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені і продовження шлюбу буде суперечити інтересам сім'ї.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про розірвання шлюбу.

До матеріалів справи про розірвання шлюбу позивач надав повторне свідоцтво про одруження сторін, яке видане відділом актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 12 серпня 2016 року, в якому зазначено, що сторони зареєстрували шлюб 14.01.2009 року.

Тому помилкове зазначення в позовній заяві дати укладення шлюбу 22 липня 1988 року, замість 14 січня 2009 року на правильність рішення суду першої інстанції не впливає.

Щодо доводів апеляційної скарги про закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає таке.

Суд своєю ухвалою закриває првадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'зку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав ( п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб, який був зареєстрований між сторонами 22 липня 1988 року, розірваний на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25.07.2000 року.

Сторони 14 січня 2009 року повторно зареєстрували шлюб, який і був предметом спору у даній цивільній справі.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність судового рішення, оскільки в провадженні Житомирського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю є безпідставним.

Так, за правилами ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом ст.111 СК України колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України).

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення.

Крім того, у апеляційній інстанції позивач заперечував проти надання строку для примирення, оскільки таке примирення є неможливим.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді