АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/2146/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1372/17Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської областівід 06 квітня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Кобеляцької районної державної адміністрації в особі Сектору культури і туризму райдержадміністрації, Кобеляцькоїміської ради, Кобеляцької районної ради Полтавської області про визнання права власності на обєкти нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Вказував, що розпорядженням голови Кобеляцької районної державної адміністрації № 455 від 24 червня 1999 року відділу культури дозволено передати літній танцювальний майданчик, розташований в парку ім. Б. Хмельницького по вулиці Шевченка в м. Кобеляки Полтавської області в оренду приватній особі з послідуючим викупом.

Такий договір в квітні 1999р. був з ним укладений. Згідно умов договору 30 листопада 1999р. оплачена вартість майданчика 500 грн.

У звязку з втратою оригіналу правовстановлюючих документів просив визнати за ним право власності на танцювальний майданчик площею 281 кв.м., естради 17 кв.м. та огорожі 116 кв.м.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що літній танцювальний майданчик розташований в парку ім. Б. Хмельницького по вулиці Шевченка в м. Кобеляки Полтавської області.

Згідно договору оренди, укладеного завідуючим відділом культури Кобеляцької районної державної адміністрації та ОСОБА_2 від квітня 1999р. танцювальний майданчик переданий останньому на строк до 1 жовтня 1999р. з правом послідуючого викупу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вважає, що набув право власності на літній танцювальний майданчик за вказаною адресою, отримавши його в користування на підставі договору оренди та сплативши за нього кошти в сумі 500 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що договір оренди літнього танцювального майданчика з правом послідуючого викупу не може вважатися належним та допустимим доказом права власності позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи.

Так, станом на час виникнення спірних правовідносин сторін, ст.ст.2,12 Закону України «Про власність» передбачали, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, підставою виникнення права приватної власності є праця громадян.

Статтею 128 ЦК України ( в редакції 1963р.) передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, ураховуючи, що набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту.

Договір оренди вказаного майданчика, укладений з ОСОБА_2 в квітні 1999р. передбачав термін оренди до 1 жовтня 1999р. з умовою подальшого продажу орендоздавачем в послідуючому Продавцем.

Однак в подальшому договір купівлі-продажу укладений не був, а відтак, вказаний договір оренди не можна розцінювати як правовстановлюючий документ на підтвердження права власності літнього танцювального майданчика.

ОСОБА_2 посилається на втрату оригіналу договору оренди танцювального майданчика з правом послідуючого викупу , проте навіть його наявність не свідчить про належність підстав набуття права власності на цей обєкт.

Після завершення строку оренди, взаємовідносини сторін мали бути оформлені шляхом укладання відповідного договору купівлі-продажу обєкту оренди, чого зроблено не було.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції від 10.11.1998р., який був чинний на момент укладання договору оренди, не передбачав право на викуп обєкта оренди.

Натомість названий Закон в ст.26 ( що діяла з 16.05.1995р.), встановлював як підставу припинення договору оренди - приватизацію об'єкта оренди орендарем.

Суду не надано доказів включення до переліку об'єктів приватизації літнього танцювального майданчика.

Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

ОСОБА_2, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі вважаає, що набув право власності на танцювальний майданчик, як на обєкт нерухомості під відкритим небом.

Між тим, технічна документація на літній танцювальний майданчик не виготовлялась. Відомості про перебування на балансі Кобеляцької районної ради споруд : танцювального майданчика, естради та прилягаючих до них металевого паркану відсутня.

Позивачем не надано також належних доказів використання ним земельної ділянки, на якій розташований літній танцювальний майданчик, так як з 2005р. по травень 2017р. сплата орендної плати здійснювалась ФОП ОСОБА_5 дружиною позивача, яка згідно квитанції № 600 від 30 листопада 1999р. внесла оплату за вказаний об'єкт оренди.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_2 не доведено, що саме він є власником спірного нерухомого майна, або те, що він втратив документ, який засвідчує його право власності.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. При вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської областівід 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

ОСОБА_6 ОСОБА_1

Судді: С.Б.Бутенко

ОСОБА_7