АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/854/17 Справа № 203/5322/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаціний центр» МЮУ), ОСОБА_3 про визнання торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності, мотивуючи тим, що на виконанні Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції перебував виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2013 року про стягнення з нього 131.730 грн.16 коп.

Зазначав, що в ході виконання виконавчого провадження №37569152 було проведено електронні торги, на яких реалізовано гараж АДРЕСА_1. Згідно протоколу електронних торгів №650 від 16 липня 2014 року переможцем торгів було визнано ОСОБА_3 08 серпня 2014 року на підставі протоколу вказаних торів приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. було видано свідоцтво про право власності на майно НОМЕР_1.

Вказував, що дії з реалізації належного йому майна є незаконними у зв'язку з тим, що на момент реалізації спірного гаража, він вибув з його власності і був подарований ОСОБА_5 згідно договору дарування, посвідченого нотаріально 14 грудня 2012 року, зареєстровано в реєстрі прав власності 09 грудня 2013 року.

Посилаючись на те, що Тимчасовий порядок, затверджений Міністерством юстиції України, на підставі якого було проведено спірні електронні торги, суперечить Закону України «Про виконавче провадження», іншим нормативно-правовим актам, а сама реалізація арештованого майна відбулась з рядом порушенням чинного законодавства, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними електронні торги по реалізації лоту №193, шлакоблочного гаража №3, загальною площею 19.9 кв.м, з погребом (цегла), що знаходиться у АДРЕСА_1, результати яких оформлено Протоколом №650 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 16 липня 2014 року; визнати недійсним акт про проведення прилюдних торгів арештованого майна, затверджений в.о.начальника Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції І.М.Мартиновською від 07 серпня 2014 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на майно за реєстровим НОМЕР_1, яке видане 08 серпня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.; визнати недійсним та скасувати рішення від 08 серпня 2014 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на гараж з реєстраційним №0.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15, з урахуванням норм ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1,2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника, в тому числі і на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково - зобов'язано ОСОБА_5 звільнити та повернути у володіння та користування ОСОБА_3 гараж №3, загальною площею 19,9 кв.м, з погребом (цегла), що розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року було встановлено, що ОСОБА_2 мав у приватній власності спірний гараж (т.1 а.с.133-135)

14 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування цього гаража, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., за реєстром №4045.

В договорі дарування зазначено, що відповідно до ст.182 ЦК України право власності на гараж підлягає державній реєстрації в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

При укладанні та посвідченні договору дарування державна реєстрації права власності на подарований гараж за ОСОБА_5 проведена не була.

09 грудня 2013 року було зареєстровано право власності на спірній гараж за власником ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 14 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. за реєстром №4045.

14 квітня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно був скасований запис про державну реєстрацію права власності з поміткою «помилка реєстратора» на спірний гараж ОСОБА_5, про що її було повідомлено листом за №10.11-20/2075 від 14 квітня 2014 року.

Вказані обставини буди встановлені постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року в адміністративній справі №804/293/15, яка набрала законної сили 12 травня 2015 року.

При цьому суд визнав неправомірними дії державного реєстратора щодо скасування запису про реєстрацію права власності на спірний гараж за ОСОБА_5, проте відмовив у скасуванні цієї реєстраційної дії, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_5 в період чинності заборони на відчуження майна за постановою державного виконавця є протиправною.

На виконанні в Красногвардійському ВДВС Дніпропетровського МУЮ перебувало виконавче провадження ВП №37569182 про стягнення з позивача з ОСОБА_2 грошових коштів.

В межах цього виконавчого провадження державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Шаргородською С.А. було видано постанову від 15 квітня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яку було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження 07 травня 2013 року.

У квітні 2014 року на адресу реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції надійшов запит державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Шаргородської С.А., у якому було зазначено, що постановою Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ (ВП №37569182) від 15 квітня 2013 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, про що було внесено запис про обтяження в державний реєстр прав під №875719.

07 серпня 2014 року згідно протоколу №650 проведення електронних торгів та на підставі акту про проведення реалізації нерухомого майна - спірний гараж був реалізований в порядку статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом проведення електронних торгів. За результатами торгів переможцем аукціону був визнаний відповідач ОСОБА_3 (т.1 а.с.94)

За результатами аукціону ціна продажу склала 50.700 грн. (т.1 а.с.94)

08 серпня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. у відповідності до ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту проведення прилюдних торгів арештованого майна від 07 серпня 2014 року, затвердженого в.о.начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_6, було внесено запис про право власності №6613705 на підставі рішення №15016981 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідачем ОСОБА_3 на спірний гараж та видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів щодо цього майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з того, що позивачем не було доведено порушення саме його прав внаслідок проведення оспорюваних торгів та не визначено, яким чином можливі порушення в їх організації вплинули на результати торгів, а посилання на незаконність Тимчасового порядку, затвердженого Міністерством юстиції України, на підставі якого було проведено спірні електронні торги, Закону України «Про виконавче провадження» та іншим нормативно-правовим актам є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч.8 ст.57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2014 року №332-р «Про проведення експерименту із запровадження реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №656/5 було затверджено Тимчасовий порядок, відповідно до якого ДП «Інформаційний центр» Мін'юсту України є організатором електронних торгів та уповноважене на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених Тимчасовим порядком.

ДП «Інформаційний центр» є організатором електронних торгів та уповноважене на здійснення заходів зі створення та супроводження програмного забезпечення системи електронних торгів (далі - Система), технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених Порядком.

Згідно із ч.7 п.1 Тимчасового порядку електронні торги - це прилюдні торги, що здійснюються в електронній формі в Системі.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст.ст.203,215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Згідно із ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, головною умовою, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів підлягає встановленню наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Позивачем не доведено наявність порушень та як наслідок вплив цих порушень на результат торгів.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.