УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що у позивача від спільного подружнього проживання з відповідачем є син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею, перебуває на її утриманні. З моменту розірвання у 1999 році шлюбу між сторонами у справі відповідач не цікавиться життям, поведінкою, здоров'ям сина, жодного разу не відвідав його під час перебування у дитячому садочку, навчання у школі (2000-2012 роки). В даний час син навчається на третьому курсі денного відділення технічного коледжу. ОСОБА_7 участі у вихованні сина не приймає, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником та адміністрацією коледжу. Починаючи з 1999 року відповідач жодного разу не провів вихідні дні із сином, не брав його з собою у відпустку, не цікавиться його проблемами, потребами, злісно ухиляється від сплати в примусовому порядку аліментів на утримання дитини, не надає матеріальної допомоги, має заборгованість по аліментах станом на 1 квітня 2015 року в сумі понад 32 000 гривень. Позивач вважає, що викладені обставини є достатніми для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_9.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2016 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав щодо сина ОСОБА_8 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року рішення міського суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 батьківських прав відносно сина ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання сина, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, не турбується про його фізичний, духовний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Посилаючись на статтю 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 164, 185 СК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що після розірвання шлюбу у 1999 році ОСОБА_7 ухилявся від виконання батьківських обов'язків щодо сина: не проживав разом із сином, не цікавився його життям, навчанням, розвитком та здоров'ям, не надавав дитині матеріального утримання, має значну заборгованість зі сплати аліментів. Дитина з 1999 року виховується матір'ю самостійно, яка належно піклується про його здоров'я та навчання. З урахуванням наведених обставин, суд переконався в обґрунтованості позовних вимог про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Врахував, що син проживає з матір'ю в силу об'єктивних обставин, що склалися між колишнім подружжям. Звернув увагу на те, що позов ОСОБА_10 про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_9 пред'явила в суд за три місяці до досягнення сином повноліття. Ця обставина не спростовує доводів відповідача щодо належного виконання ним батьківських обов'язків протягом всього періоду до досягнення дитиною повноліття.

Згідно висновків апеляційного суду, факт стягнення з ОСОБА_7 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов'язків по утриманню сина, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Не свідчить про вказане й наявність у ОСОБА_7 заборгованості зі сплати аліментів, оскільки причин, у зв'язку з якими виникла така заборгованість, суд не з'ясовував та не досліджував.

Застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції обґрунтовано недостатньо.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_9.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 жовтня 1999 року шлюб між сторонами у справі розірвано, про що 12 серпня 2003 року зроблений відповідний запис у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу та видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

З часу розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_6 та обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_7 посилався на те, що він від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні з дитиною немає, оскільки позивач не дозволяла синові зустрічатися з ним, перешкоджала їхньому спілкуванню, налаштувала сина проти нього, про що свідчить ставлення сина до нього на даний час, наполягав на необхідності врахування неприязних стосунків між ним та колишньою дружиною (позивачем), батьками дитини.

У ОСОБА_7 має місце значна заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача на утримання сина.

При цьому правовим обґрунтуванням заявленого позову є пункт 2 частини 1 статті 164 СК України, зокрема ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованнюдитини.

Факт стягнення з ОСОБА_7 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов'язків по утриманню сина, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_7, недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина відповідача не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, ще позов ОСОБА_10 про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_9 пред'явила в суд за три місяці до досягнення сином повноліття. Ця обставина не спростовує доводів відповідача щодо належного виконання ним батьківських обов'язків протягом всього періоду до досягнення дитиною повноліття.

Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції не вмотивував власного висновку про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо відсутності достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав відносно його сина.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська