АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/266/17 Справа № 208/7362/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Івченко Т. П. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу в користування кошти у розмірі 2700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування цими коштами. Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 08 червня 2006 року, то станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 30012,10 грн.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 08 червня 2006 року у розмірі 30012,10 грн., яка складається з:

- 6553, 11 грн. - сума заборгованості за кредитом;

- 21553,65 грн. - сума заборгованості по відсотках за користування кредитом;

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1405,00 грн. копійок - штраф (процентна складова).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, згідно якого останній на умовах забезпеченості, повернення і сплати відсотків, отримав у користування кредитні кошти у розмірі 2700,00 грн., при цьому, зобов'язавшись щомісяця здійснювати повернення вказаних коштів у вигляді обов'язкового мінімального платежу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», з 17 травня 2012 року відповідач належним чином свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 08 червня 2006 року не виконує, у зв'язку із чим, станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 30012,10 грн., з яких 6553,11 грн. - сума заборгованості за кредитом, 21553,65 грн. - сума заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1405,00 грн. - штраф (відсоткова складова).

Відповідно до ст. ст. 610 - 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції застосував строки позовної давності у відповідності до вимог ст. ст. 256, 257, 261, 266, 267 ЦК України, про які під час розгляду справи було заявлено відповідачем.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на неправомірність оскаржуваного рішення, зокрема щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності, так як спірним кредитним договором «б/н від 08 червня 2006 року передбачена щомісячна сплата відсотків за користування кредитними коштами, а тому позовна давність повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянта, оскільки наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості підтверджується початок перебігу позовної давності саме з 17 травня 2012 року - останній платіж, після якого відповідач перестав виконувати свої зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів розпочинається після несплати чергового платежу.

Отже, так як ОСОБА_2 було здійснено останній щомісячний платіж 17 травня 2012 року, то строк позовної давності спливає 17 травня 2015 року, в той час, як із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 17 вересня 2015 року, тобто за межами строку позовної давності.

Положеннями ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

Т.П. Красвітна