Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті», Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрегат» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги до позивача, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом та після уточнення позову просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 21 листопада 2014 року між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Фрегат» із наступного зміною сторони договору (ТОВ «Фрегат») на ТОВ «Компанія Дасті», в редакції від 06 січня 2015 року, в частині відступлення прав вимоги стосовно нього та застосувати наслідки недійсності правочину.

Зазначав, що з початку поточного року він отримує постійні телефонні дзвінки від невідомих осіб, які представляються працівниками ТОВ «Компанія Дасті» та заявляють, що право вимоги до нього за кредитними зобов'язаннями було відступлене ПАТ «Імексбанк» на користь ТОВ «Компанія Дасті» і, таким чином, останнє набуло статусу нового кредитора за рядом кредитних договорів, які нібито укладені між ним та ПАТ «Імексбанк». Психологічний тиск та погрози працівники ТОВ «Компанія Дасті» змусили його здійснити платіж на користь компанії в сумі 3 тис. грн за квитанцією від 20 січня 2015 року № НОМЕР_1. На дату платежу його не було письмово повідомлено про відступлення права вимоги в порядку ч. 2 ст. 516 ЦК України та ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не надано доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України.

Листами від 09 вересня 2015 року № № 3420, 3421 ТОВ «Компанія Дасті» повідомило його про те, що 21 листопада 2014 року між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Фрегат» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор за плату відступив, а новий кредитор набув права вимоги, належні первісному кредитору за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та відповідними фізичними особами, перелік яких наведено в додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору відступлення права вимоги відповідно до п. 1.1 договору. 26 грудня 2014 року між ПАТ «Імексбанк», ТОВ «Фрегат» та ТОВ «Компанія Дасті» укладений договір про заміну сторони в зобов'язанні, предметом якого стала заміна сторони кредитора - ТОВ «Фрегат» за договором цесії новим кредитором - ТОВ «Компанія Дасті». 14 січня 2015 року сторонами були виконані зобов'язання за договором про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014року, а саме: на виконання п. 2.1 договору та відповідно до строків сплати, встановлених п. 2.2 договору, новий кредитор сплатив первісному кредитору винагороду в повному обсязі, про що складено акт про виконання зобов'язань за договором про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року.

Також ТОВ «Компанія Дасті» надіслало позивачу копії договору про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року, договору про заміну сторони у зобов'язанні від 26 грудня 2014 року, акта від 14 січня 2015 року про виконання зобов'язань за договором про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року, додаток № 1 до договору про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року в редакції договору від 06 січня 2015 року. Як убачається з наданої копії додатку № 1, до договору про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року в редакції договору від 06 січня 2015 року відступлене право вимоги до позивача складає 42 564 грн 99 коп. (40 241 грн 67 коп. - заборгованість за основним боргом (тілом кредиту), 648грн 51 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 1 674 грн 81 коп. - заборгованість за нарахованою комісією) за кредитним договором від 06 серпня 2014 року № 5333393/N; 2 679 грн 98 коп. (2 475 грн 31 коп. - заборгованість за основним боргом (тілом кредиту), 51 грн 17 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 153 грн 50 коп. - заборгованість за нарахованою комісією) за кредитним договором від 26 лютого 2014 року № 999-00086918. Листами від 13 вересня 2015року № № 3449, 3450 ТОВ «Компанія Дасті» надало довідки, що загальна заборгованість позивача перед ТОВ «Компанія Дасті» за кредитним договором від 06серпня 2014 року № 5333393/N складає 5 6040 грн 15 коп. та 3 309 грн 17 коп. за кредитним договором від 26 лютого 2014 року № 999-00086918, при цьому не надавши структуру цієї заборгованості та причини її зростання.

Зазначаючи, що йому не відомо про укладання зазначених кредитних договорів з ПАТ «Імексбанк» та ним не було отримано за даними правочинами коштів у позику, вважав, що вимоги ТОВ «Компанія Дасті» до нього щодо сплати кредитної заборгованості за відступленими правами вимоги є необґрунтованими та незаконними, а договір від 21 листопада 2014 року про відступлення права вимоги в частині відступлення права до нього є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на момент переходу права вимоги у нього заборгованості перед ПАТ «Імексбанк» не було. Крім того, вказаний договір є фактично договором факторингу, ТОВ «Компанія Дасті» не є фінансовою установою, отже не має права на діяльність в сфері факторингу.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зазначав, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому, ст. 203 ЦК України передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України або іншому законі немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно зі ст. ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

При цьому, умовами кредитних договорів від 06 серпня 2014 року № 5333393/N та від 26 лютого 2014року № 999-00086918/1 не передбачено необхідності погодження із позичальником, тобто позивачем, заміну кредитора у зобов'язанні.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Така правова позиція з приводу застосування норм ст. ст. 203, 215, 512, 514, 516 ЦК України у спорі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 3-198гс15, обов'язковість застосування якої випливає із положень ч. 2 ст. 214 та ст. 360-7 ЦПК України.

Також суд зазначав, що зобов'зання позивача, що були відступлені на користь ТОВ «Компанія Дасті» на підставі оспорюваних правочинів, є реальними та дійсними, у зв'зку з чим, в даному випадку, відсутнє порушення вимог ст. 514 ЦК України щодо реальності та дійсності прав вимоги, що переходять від первісного кредитора в порядку цесії.

Крім того, зміст положень ст. ст. 512-517 ЦК України не містить спеціальних застережень щодо можливості відступлення прав вимоги виключно на користь осіб, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. У зв'язку з викладеним, суд зазначав, що до правовідносин щодо відступлення права вимоги на користь особи, що не є учасником ринку фінансових послуг, положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не застосовуються. Саме тому договір про відступлення права вимоги як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Викладена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-79цс12.

При укладенні спірних договорів не відбувалось надання ПАТ «Імексбанк» як клієнту фінансової послуги, оскільки відбулась виключно заміна сторін (кредитора) у низці кредитних договорів, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку, що спірні договори за своєю правовою природою не є договорами факторингу.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко