У Х В А Л А

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області, відділу Держземагенства у Біляївському районі Одеської області, ОСОБА_5, треті особи: приватне підприємство «Геоінформсервіс», державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії, про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 22 жовтня 2007 року їм у спільну сумісну власність були передані земельні ділянки загальною площею 0,55 га по АДРЕСА_1, які раніше знаходилися у їх користуванні з серпня 1989 року. При виготовленні технічної документації на ці земельні ділянки була виявлена накладка сусідньої земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, на їхню земельну ділянку.

Враховуючи викладене, позивачі просили: скасувати рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 27 липня 2005 року про передачу відповідачеві у приватну власність земельних ділянок площею 0,246 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1; визнати державні акти на право власності відповідача на зазначені земельні ділянки недійсними.

Справа судами розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та визнати недійсними державні акти.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що межі земельних ділянок відповідача були встановлені та узгоджені особою, яка проживала у житловому будинку позивачів, проте не була його власником.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що дійсно встановлено накладення земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивачів, проте позовні вимоги основані не незаконності рішення сільської ради від 27 липня 2005 року № 64, але позивачі не надали доказів ухвалення сільською радою такого рішення, що унеможливлює визнання недійсним державних актів.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 22 жовтня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були передані земельні ділянки загальною площею 0,55 га по АДРЕСА_1, які раніше знаходилися у їх користуванні.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що при виготовленні технічної документації на ці земельні ділянки була виявлена накладка сусідньої земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, на їхню земельну ділянку.

При апеляційному розгляді справи суд підтвердив ці доводи позивачів, які основані на відповідних доказах.

Частинами 1. 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 6-10 цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року та № 6-319цс15 від 01 липня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки державним актам на право власності на земельні ділянки, виданим, як встановив апеляційний суд, за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування та фактично ухилився від вирішення позову в частині визнання цих актів недійсними по суті.

При цьому висновок апеляційного суду про те, що відсутність ухвалення сільською радою рішення унеможливлює визнання недійсним державного акту, виданого на його основі, є неправильним і не відповідає наведеним вище нормам права.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на нез'ясування усіх фактичних обставини справи та дійсного характеру спірних правовідносин.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315, 338 ЦПК України належним чином не виконав обов'язкові вказівки суду касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова