1Справа № 335/6835/15-ц 2/335/24/2017
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., при секретарі Кудряшовій Ю.І. за участю представника позивача: ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики та про визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором (безгрошове зобовязання)

До початку слухання справи змінив предмет позову і просить суд про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначав, що 22.10.2007 року між ЗАТ «ОТП банк» (правонаступник ПАТ «ОТП банк») та ОСОБА_3 був підписаний кредитний договір №CNL-201/131/2007 в якому відсутні істотні умови кредитного договору щодо умов виконання зобов'язання кредитодавця надати грошові кошти (кредит) позичальнику. Так, відповідно до п. 2.1.1 цього кредитного договору та у відповідності до ст.509, 1046, 1054 ЦК України банк зобовязався надати Позивачу 52687, 10 Швейцарських франків, але не надав до теперішнього часу.

У договорі сторони не узгодили у письмовій формі порядок палання кредиту відповідно до норм цивільного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України, кредитний договір від 22.10.2007 року є недійсним з моменту його підписання, так як цей правочин здійснено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а саме нечесною підприємницькою практикою, крім того відсутністю генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій у Відповідача на час підписання цього договору, а також не надання кредиту 52687.10 Швейцарських франків в порушення вимог ЦК України.

Отже, умови договору суперечать вимогам чинного законодавства, положенням постанов НБУ, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку Банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», та є недійсними, оскільки не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України. Кредитних коштів в сумі 52687,10 швейцарських франків надано не було, не відкрито поточний рахунок для видачі кредитних коштів, та не надано можливості їх отримати.

Просить суд визнати недійсним кредитний договір №CNL-201/131/2007 від 22.10.2007 року.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просить його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Також зазначив, ОСОБА_3 не оспорює підписання кредитного договору, додаткових угод до нього, заяв до банку про реструктуризацію, рефінансування, звернення про реструктуризацію заборгованості, однак зазначив, що усі ці документи ОСОБА_3 підписував з надією, що Банк все ж таки надасть йому кредитні кошти. Так зазначав, що дійсно раніше ОСОБА_3 не звертався до Банку із заявами про розірвання договору про внесення змін до нього, проте коли Банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором, він зрозумів, що грошей від Банку так і не отримає, а тому подав до суду даний позов. Крім того, представнику ОСОБА_3 не відомо, коли, як і ким вносилися платежі за даним договором.

У судовому засіданні представник відповідачів категорично заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що відповідно до п. 1.7.2 ч. 2 Кредитного договору Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією чи траншами згідно з кредитними заявками позичальника. ОСОБА_4 надається однією сумою чи частинами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитних заявках позичальника. Також у цьому пункті мається застереження: транш/кредит на погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги надається шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника для їх подальшого безготівкового перерахування кредитору першої черги для погашення заборгованості позичальника. Так позивачем (позичальником) були подані кредитні заявки від 26.10.2007р. про надання йому кредитних коштів у розмірі 30453,76 швейцарських франків та 22143,34 швейцарських франків та зарахування їх на вказані у заявці поточні рахунки. Перерахування коштів підтверджується випискою по рахунку №6043 від 22.10.2007р. Ці факти спростовують твердження щодо неотримання кредитних коштів позивачем. Більш того, після підписання Кредитного договору з позивачем неодноразово укладалися додаткові угоди до Кредитного договору, а саме: 22.10.2007р., 10.10.2008р., 20.01.2009р., 22.07.2009р., 19.01.2010, 14.01.2011р., що підтверджує його повну обізнаність в умовах договору та свободу волевиявлення при укладанні Кредитного договору. З позивачем неодноразово були намагання врегулювати заборгованість за Кредитним договором, у тому числі і з ініціативи позивача. Так 24.06.2011р. позивач звертався до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з пропозиціями про врегулювання заборгованості за укладеним з ним Кредитним договором, чим визнав наявність свого боргу перед відповідачем. В дійсний час між відповідачами та позивачем вже тривають судові процеси з приводу стягнення заборгованості за Кредитним договором і розгляд справи зупинене до набрання рішенням суду по цій справі законної сили.

Крім того, у судовому засіданні були надані пояснення судовим експертом ОСОБА_5, який підтвердив зроблені ним висновки судово-економічної експертизи, та додатково вказав, що Банком не було надано жодного санкціонованого видаткового та прибуткового первинного бухгалтерського документа чи регістру бухгалтерського обліку, який би міг вказати на надання Банком кредитних коштів за оскаржуваним кредитним договором та подальше їх погашення.

Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, у тому числі і оригінали кредитного договору і додаткових угод, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

На підставі наданих доказів, судом встановлено, що 22.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» (надалі Банк) та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №CNL-201/131/2007 (надалі -кредитний договір).

Відповідно до п. 2 договору ОСОБА_3 надані кредитні кошти в загальному розмірі 52687,10 швейцарських франків на строк по 22.10.2037 року включно на наступні цілі: перший транш на погашення поточної заборгованості Позичальника перед Кредитором першої черги за кредитним договором -30543,76 швейцарських франків, другий транш на споживчі цілі- 22143,34 швейцарських фраків (т.1 а.с.142-145).

ОСОБА_4 у іноземній валюті видавався на підставі генеральної банківської ліцензії №191 від 08.11.2006 та дозволу до неї №191-1 від 08.11.2006 р., що були видані ЗАТ «ОТП Банк», з урахуванням ст. 192 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вимог п.п. 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

22.10.2007 р. у день підписання кредитного договору сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору, згідно до якого сторони у тому числі, домовилися викласти п. 1.7.2. Кредитного договору в наступній редакції: ОСОБА_4 здійснюється згідно з Кредитною/ними заявкою/ами Позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми чи Траншу/ів, зменшену на утриману комісію Банку у розмірі визначеному Тарифами, на Поточний рахунок. Для подальшого отримання ОСОБА_4 готівкою, а також у випадку перерахування ОСОБА_4 на поточний рахунок Продавця, Позичальнику необхідно конвертувати отриману суму і іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) чи продати ОСОБА_4 отриманий в іноземній валюті за валюту (українська гривня) на Міжбанківському валютному ринку України. Позичальник вважається таким, що отримав ОСОБА_4, після зарахування Банком кредитних коштів на Поточний рахунок Позичальника. Застереження: Для здійснення конвертації/продажу кредитних коштів Позичальник зобов'язаний надати Банку відповідну заявку про здійснення продажу кредитних коштів " (т.1 а.с.146)

Відповідно до кредитної заяви від 22.10.2007 року ОСОБА_3 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» із прохання видати кредит у розмірі 30543,76 швейцарських франків шляхом перерахування на поточний рахунок № 6043, відкритий у ЗАТ «ОТП Банк» на його імя(оригінал т. 1 а.с.175). Цього ж дня ОСОБА_3 також звернувся до Банку із заявою про видачу йому кредиту у розмірі 22143,34 швейцарських франків шляхом перерахування коштів на поточний рахунок № 6043, відкритий у ЗАТ «ОТП Банк» на його імя(оригінал т. 1 а.с.176).

Відповідно до платіжних доручень в іноземній валюті № від 22.10.2007 року, заяв про купівлі іноземної валюти за іншу іноземну валюту, виписок по рахунку № 6043 на рахунок, відкритий на імя ОСОБА_3 було перераховано за період з 22.10.2007 року по 26.10.2007 року кредитні кошти (т.1 а.с.183-186,130-132) у загальній сумі 52687,10 швейцарських франків. Отже, Банк перерахував на поточний рахунок ОСОБА_3 обумовлену кредитним договором грошову суму.

10.10.2008р.,20.01.2009р., 22.07.2009р., 19.01.2010, 14.01.2011р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткові договори до кредитного договору №CNL-201/131/2007, у тому числі і щодо реструктуризації боргу, і щодо порядку сплати боргу. (т.1 а.с. 152, 153, 157, 160,163).

Підписання цих договорів не оспорюється позивачем.

Також 22.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №SR-CNL-201/131/2007, в подальшому 22.07.2009 року з ОСОБА_6 було укладено додатковий договір №1 до договору поруки № SR -CNL-201/131/2007

27.05.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» () у відповідності до ст. ст. 512, 514, Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н.

Згідно з вищевказаним договором Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором №CNL-201/131/2007 від 22.10.2007 р. право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором.

Відповідно до виписок останні платежі на рахунок № 6043 відкритий на імя ОСОБА_3 було внесено 06.12.2011р, 10.02.2012 року (т.2 а.с. 50-193)

На теперішній час зобов'язання за Кредитним договором Позичальником не виконуються, у зв'язку і чим виникла заборгованість станом на серпень 2015 року у розмірі 54191,51 швейцарських франків (без пені), у звязку із чим ТОВ ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, ОСОБА_6 Провадження у справі зупинене до розгляду позову ОСОБА_3 про визнання договору недійсним. (т. 2 а.с.213).

Відповідно до ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За положеннями ст. 627 ЦК України та ч. ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а також мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вказані положення узгоджуються із нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Дослідивши матеріали справи та умови оспорюваного договору, суд приходить до висновку, що кредитним договором визначені усі умови, передбачені частиною четвертою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» а саме: сума кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.У кредитному договорі вказано значення процентної ставки та порядок її обчислення, правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом.

Банком дотримано вимоги розділу 3 Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

У пункті 7.4. кредитного договору зазначено, що детальний розпис сукупної вартості ОСОБА_4 визначається Банком у додатках до цього Договору, отже підписанням даного договору Позичальник підтверджує, щодо укладення ним цього Договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту Кредитора (т.1 а.с.147 орієнтовна сукупна вартість).

П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Отже, вказаний договір кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15).

Так, сторони за оспорюваним договором на дату укладення Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними.

При цьому, позивачеві було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчать спірний договір, додаткові угоди до нього та додатки до них.

Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, і у відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним. Договір укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами.

Позивач до підписання договору, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та кредитний договір виконувався сторонами, у тому числі і позивачем до 2012 року, а саме позивач сплачував платежі , про що Банк зазначив у своїх заперечень та підтвердив відповідними виписками. До відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору позивач не звертався.

При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений з цими умовами, про що свідчить його підпис у анкетахзаявках і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні, факт підписання цих договорів підтверджено.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після

його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення.

На думку суду кредитний договір від 22.10.2007 року не суперечить загальним принципам

цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки.

Щодо відсутність у сторін договору ( ЗАТ (ПАТ «ОТП Банк») на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного Банку України, яка передбачена Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати відповідачу іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором, та недійсності в звязку з цим кредитного договору, то суд зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій на час виникнення спірних правовідносин встановлювався Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого було зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачав наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час виникнення спірних правовідносин, законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в

іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року№ 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті на час виникнення спірних правовідносин, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечило вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від21 березня 2011 року, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

Судом достовірно встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк» на момент укладення оспорюваного договору мав банківську ліцензію №191, видану Національним банком України 8 листопада 2006року на право здійснювати банківські операції, та Дозвіл № 191-1 Національного банк України від 8 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у Додатку до Дозволу(т.1 а.с 60-63).

Як зазначено у пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, допущена нечесна підприємницька діяльність, не заслуговують на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач ОСОБА_3 виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів протягом тривалого часу, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах ОСОБА_3 і відповідав його інтересам.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що відсутні первинні документи про отримання ним кредитів саме у валюті «швейцарський франк», не заслуговують на увагу, оскільки умовами договорів було обумовлено отримання кредиту після конвертації в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) і видача коштів відбувалась за сумою, зменшеною на утриману комісію банку у визначеному тарифами розмірі, а тому отримання позичальником грошових коштів за кредитами готівкою саме у валюті «швейцарський франк» договорами не передбачалася.

Доводи про те, що банком фактично купівля-продаж швейцарських франків на Міжбанківському валютному ринку не здійснювалася не заслуговують на увагу, оскільки кінцевим обов'язком банку було надання кредитів позивачу після конвертації в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) і видача коштів банком та отримання позичальником за сумою, зменшеною на утриману комісію банку у визначеному тарифами розмірі, шляхом перерахування всієї суми чи Траншу/ів на Поточний рахунок, що і було здійснено за кредитним договором.

Безпідставними є посилання на те, що у справі відсутні докази наявності заборгованості та правильності її нарахування, оскільки такі докази можуть стосуватися лише підстав виконання договорів, а не їх укладення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Проте, експертний висновок не є беззаперечним фактом, а є одним із доказів, який повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» про те, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові обєктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Оцінюючи висновок експерта 21/22-16 від 17.10.2016 року, згідно до якого, в межах наданих на дослідження документів, не надано жодного санкціонованого первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував погашення заборгованості ОСОБА_3, видачу йому кредитних коштів у швейцарських франка (т.2 а.с.5 -194) та пояснення експерта у судовому засіданні, суд вважає, що цей висновок не містить висновків щодо відсутності заборгованості ОСОБА_3 перед банком та не узгоджується з іншими матеріалами справи, а тому не приймається судом.

Більш того, доводи про те, що грошові кошти на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 не вносив, так як їх не отримував, спростовуються його ж власноруч написаною заявою на імя директора ТОВ «ОТП Факторинг» (т.1 а.с.75), відповідно до якої на лист Банку від 24.01.2011 року ОСОБА_3 повідомляє, що укладаючи договір, він не міг передбачити форс-мажорні обставини економічну кризу, з 01.01.2009 року по 22.09.2010 року він належним чином сплачував кошти за схемою реструктуризованого кредиту і заборгованості до 22.09.2010 року у нього не було, просив узгодити реструктуризацію кредиту в період з 22.08.2011 року по 22.01.2012 року.

При таких обставинах, є нелогічними пояснення представника позивача у судовому засіданні про те, що ОСОБА_3 не отримуючи кредит, підписуючи протягом 4 років додаткові угоди, звертаючись із заявами про реструктуризацію боргу мав надію, що Банк все ж таки надасть йому кредитні кошти. При цьому позивачем були подані кредитні заявки від 26.10.2007р. про надання йому кредитних коштів у розмірі 30 453,76 швейцарських франків та 22 143,34 швейцарських франків та зарахування їх на вказані у заявці поточні рахунки. Перерахування коштів підтверджується випискою з рахунку №6043 від 22.10.2007р. Ці факти спростовують твердження щодо неотримання кредитних коштів позивачем.

Щодо тверджень позивача про не попередження його про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що підписуючи договір про надання кредиту від 22.10.2007 року, ОСОБА_3 був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті швейцарських франках.

Більш того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Доводи позову є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин

справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довів наявності підстав, передбачених ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими.

Тому, виходячи із презумпції правомірності правочину(ст.204 ЦК), судом встановлено, що ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CNL-201/131/2007 від 22.10.2007 року і отримано грошові кошти за цим договором, при цьому судом встановлено, що в матеріалах цивільної справи маються документи, які в їх сукупності та за своїм змістом підтверджують укладання ОСОБА_3 кредитного договору №CNL-201/131/2007 .

При цьому, обставина звернення до суду через 8 років після підписання договору та укладення 6 додаткових угод до нього свідчить на користь того, що позивач знав про свої обовязки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Враховуючи ті обставини, що у задоволенні позову відмовлено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати за цим позовом слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 57- 61,212-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ю.В. Апаллонова