Справа № 404/7342/15-ц
Номер провадження 2/404/256/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В. за участі секретаря- Чайка О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна про визнання недійсним правочину та стягнення сплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У жовтні 2015 року позивач звернувся в суд із позовом, яким після доповнень, просить визнати недійсним та нікчемним договір №001897 фінансового лізінгу від 29.06.2015 року, стягнути із відповідача на його користь суми 42 360 грн. та 423,60 грн. сплачених відповідачу безпідставно, в оплату частини вартості автомобіля по цьому нікчемному договору; стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 40 000 грн., а також понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач, його представник вимоги підтримали. Відповідач ТОВ Євролізинг Україна, його представник в судове засідання не зявився, через канцелярію суду, подав заяву про передачу цивільної справи до Печерського районного суду м. Києва ( а.с. 148). Зазначає, що позивач подав позов за своїм місцезнаходженням посилаючись на Закон України Про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 2 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Згідно ст. 3 цього Закону, відносини, що виникають у звязку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими з цим законами нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1-1 Закону України Про захист прав споживачів, Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Закон надає загальне визначення послуг та не виділяє окремо фінансові послуги. Отже, Закон України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг є спеціальним Законом, що регулює порядок надання фінансових послуг. Даний Закон визначає, що положення Закону України Про захист прав споживачів жодним чином не регулює фінансові послуги. Закон містить чіткий перелік нормативних актів, що регулюють ринок фінансових послуг.

Сторона позивача щодо заявленого клопотання заперечила, вказали на його безпідставність.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 15 цього ж Кодексу, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна про визнання недйсним правочину та стягнення сплачених коштів. Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, що визначено ч.5 ст.110 ЦПК України. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, та механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ст..2 вказаного Закону законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Таким чином законодавство про захист прав споживачів не обмежується цим Законом. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону). Як вбачається з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). При цьому, під послугами, відповідно до п. 17 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», слід розуміти діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення особистих потреб. В Постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування, зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи предмет та підстави заявленого позову, суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, підпадають під дію Закону України Про захист прав споживачів, а відтак в задоволенні клопотання сторони відповідача необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст.109, 110, п.2 ч.1 ст. ст.116, 117, 293 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про передачу справи за місцем знаходження відповідача до Печерського районного суду м. Києва - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда О. В. Бершадська