АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Дніпро 23 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л.,Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону

Південного регіону України,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів /а.с.3-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.01.2012 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 було укладено договір про надання послуг за № 10/01, згідно якого позивач зобов'язався провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності за відповідачами на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в першій секції будинку АДРЕСА_1. Відповідачі, згідно п.4.2 вказаного Договору, зобов'язані були йому сплатити послуги у сумі НОМЕР_2 000,00 грн.

Посилаючись на ст. 526 ЦК України, ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з відповідачів НОМЕР_2 000,00 грн. /а.с. 3-4/.

Відповідачі позов не визнали, в жовтні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності /а.с.10-14/.

Обґрунтовуючи свій позов посилаються на те, що ОСОБА_2 згідно договору № 10/01 від 10.01.2012 року зобов'язався провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності за відповідачами на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в першій секції будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2 Договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації права власності - до 30 січня 2012 року. Однак, у зазначений термін ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, пояснюючи це відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності на нерухоме майно, згідно переліку документів, зазначених у ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

З огляду на викладене просили визнати право власності на квартиру № НОМЕР_3 в першій секції будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, право власності на квартиру НОМЕР_1 в першій секції будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, та право власності на квартиру № НОМЕР_2 в першій секції будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2- відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: на квартиру № НОМЕР_3 в першій секції будинку АДРЕСА_1, загальною площею 116,7 кв. метри.

Визнано право власності ОСОБА_5. на нерухоме майно, а саме: на квартиру НОМЕР_1 в першій секції будинку АДРЕСА_1, загальною площею 115, 4 кв. метри.

Визнано право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, а саме: на квартиру № НОМЕР_2 в першій секції будинку АДРЕСА_1, загальною площею 60, 9 кв. метри /а.с. 100-103/.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2013 року усунуто описку /а.с. 114-115/.

Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року постановлено додаткове рішення яким вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 162/.

З рішенням суду не погодився Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України і звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 року, яке є чинним, за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності на спірні квартири /а.с. 124-126, 137-139, 140-141, 142-144/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Способи судового захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2012 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з другої сторони було укладено договір № 10/01 про надання послуг, а саме надати консультації пов'язані з реєстрацією права власності відповідачів на квартири НОМЕР_3 загальною площею 113,2 кв. метри, квартиру 15 загальною площею 113, 9 кв. метри та квартира НОМЕР_2 загальною площею 60, 9 кв. метри в першій секції будинку АДРЕСА_1 в строк до 30.01.2012 року /а.с. 5-6/.

НОМЕР_3.01.2012 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з листом в якому просить сплати кошти в розмірі НОМЕР_2 000 грн. до 30.01.2012 року, а також повідомив, що серед наданих документів про здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно відсутні правовстановлюючих документів, що ставить під сумнів їх право власності на нерухоме майно /а.с. 7/.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, та в підтвердження своїх доводів надають укладені між ними та Приватною фірмою «Віктор» в особі Сицько В.В. договори про інвестування житлового будівництва від 10.05.2003 року, від 23.11.2003 року та 11.06.2003 року. Згідно умов договорів «Інвестор» зобов'язується прийняти участь в фінансуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а «Фірма» зобов'язувалась організувати будівництво, ввести будинок в експлуатацію та передати «Інвестору» у власність квартири відповідно ОСОБА_3 - квартиру № НОМЕР_3, загальною площею 113,2 кв.м., ОСОБА_5 - квартиру НОМЕР_1, загальною площею 113,9 кв.м., ОСОБА_4 - квартиру № НОМЕР_2 загальною площею 60,9 кв.м. /а.с.16-18, 22-24, 28-30/.

Також в матеріалів справи знаходяться акти прийому - передачі спірних квартир ПП «Приватна фірма «Віктор-13», яка є правоприємником Приватної фірми «Віктор» спірних квартир позивачам за зустрічним позовом /а.с.20, 25, 32/.

За таких обставин суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Але розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню, з наступних підстав.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення сторонами договору про інвестування житлового будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законом України «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Така правова позиція була викладена Верховним Судом України в Постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України

Крім того, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Так, в якості відповідача за зустрічним позовом про визнання права власності на нерухоме майно зазначено фізичну особу ОСОБА_2

Як убачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір, за яким останній повинен був надати послуги, зокрема консультації та виконання всіх дій, пов'язаних з реєстрацією права власності на спірне майно.

Отже, ОСОБА_2, не перебуваючи з позивачами у правовідносинах щодо здійснення ними прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право.

Таким чином, встановивши, що відповідач до якого заявлено вимоги за зустрічним позовом є неналежним, колегія суддів вважає, що рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, враховуючи сплачений судовий збір апелянтом при поданні скарги, необхідно стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України судові витрати в сумі 446 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 в частині задоволення позовних вимог- скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України судові витрати в сумі 446 грн. 60 коп. з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.