Справа № 755/8493/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київський області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 3-я особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення посилаючись на те, що 14.07.2008 року між ВАТ «Держаний ощадний банк України» в особі Голосіївського відділення № 398 (надалі Банк) та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит, за яким ОСОБА_1 отримав у банку кредит у сумі 93500 доларів США зі сплатою процентів за користування ним в порядку та на умовах визначених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотек, а Банк Прийняв в іпотеку в порядку і на умовах визначених в іпотечному договорі нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. За умовами іпотечного договору в разі невиконання чи неналежного виконання зобов»язань за кредитним договором і цілому або їх частини банку має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 6.6. іпотечного договору надано право іпотеко держателю від свого імені здійснювати продаж предмету іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі-продажу або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі даного договору. Отже, позивач свої зобов»язання за кредитним договором виконав належним чином, в той час коли відповідач наданий кредит в строк, встановлений кредитним договором, не погасив, внаслідок чого у відповідача наявна прострочена заборгованість за кредитом. Банк надіслав претензію, якою Банк попередив про необхідність терміново погасити прострочену заборгованість по кредиту, 29.12.2008 року відповідачу був направлений лист-вимога, яким Банк зобов»язав відповідача здійснити повне погашення кредиту, сплатити прострочену заборгованість, сплатити нараховані відсотки та пеню за несвоєчасне виконання зобов»язань за кредитним договором в строк не пізніше 30 календарних днів з моменту одержання листа -вимоги і попередив про вжиття заходів щодо погашення заборгованості в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку. Крім того, 07.04.2016 року відповідачу ОСОБА_1 було направлене повідомлення № 196 про усунення порушення основного зобов»язання за кредитним договором. Але, незважаючи на одноразові нагадування, відповідач до банку не з»явився, суму заборгованості не погасив, внаслідок чого станом на 13.05.2016 року відповідач має заборгованість перед банком в суму 103429, 78 доларів США. 07.04.2016 року банком були направлені два листи за № 198,197 з вимогою добровільного виселення з іпотечної квартири у зхв»язку з наявністю боргу по сплаті кредиту відповідачем ОСОБА_1, необхідністю відкликання кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеку для погашення заборгованості в примусовому порядку. Вимога Банку про виселення залишена без належного реагування.

В судовому засіданні представник позивача, позов підтримав та просить суд звернути стягнення на нерухоме майно, що передане ОСОБА_1 в іпотеку за іпотечним договором від 14.07.2008 року № 3821, однокімнатну кватиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року шляхом продажу від імені Банку на підставі ст.. 38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 2472 від 14.07.2008 року в сумі 103429,78 доларів США, надавши ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» право зареєструвати право власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації, право отримати витяг з реєстру прав власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації , у порядку ст.. 34 Закону України «Про іпотеку» та по.6.3. іпотечного договору № 3821 від 14.07.2008 року передати в управління Банку предмет іпотеки на період його реалізації; визначити початкову ціну предмета іпотеки для продажу на підставі висновку суб»єкта оціночної діяльності станом на 23.11.2015 року у розмірі 650760 грн.; виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 зі знанням з реєстраційного обліку.

Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали та пояснила, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корить Банку заборгованість за кредитним договором в сумі 746171 грн. 04 коп., дане рішення набрало законної сили та відкрито виконавче провадження. Норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки і ході процедури виконавчого провадження, без наявності відповідного рішення суду, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника врегульованого Закону України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на кошти боржника які перебувають на рахунках, потім звертається стягнення на рухоме майно, а за його відсутності звертається стягнення на об»єкти нерухомості. Таким чином, норми Закону «Про виконавче провадження « дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки, в ході примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості на користь іпотеко держателя, за умови відсутності у боржника будь-якого іншого майна на яке можливо першочергово звернути стягнення, наявності заборгованості виключно перед іпотеко держателем та дотримання порядку реалізації майна визначеного за Законом України «Про іпотеку». Таким чином, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставною та такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства та судовій практиці Верховного суду України. Крім цього, задоволення позову призведе до подвоєння суми боргу. Також, стороною позивача пропущений строк позовної давності, оскільки вимога про дострокове стягнення кредиту позивачем пред»явлена до відповідача1 та відповідача 2 29.12.2008 року, в якій зазначено строк виконання забов»язання 30 днів з моменту отримання вимоги, то за таких обставин трирічний строк позовної давності сплинув 29.01.2001 року. Оскільки вимога про виселення та зняття з реєстраційного обліку взаєпов»язана та залежить від задоволення первинної позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки вона не підлягає задоволенню в зв»язку з безпідставністю первинної позовної вимоги.

3-я особа, в судове засідання не з»явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надіслала заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні позову та слухати справу в відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 14.07.2008 року між ВАТ «Держаний ощадний банк України» в особі Голосіївського відділення № 5398 та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит, за яким ОСОБА_1 отримав у банку кредит у сумі 93500 доларів США зі сплатою процентів за користування ним в порядку та на умовах визначених кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку, а Банк Прийняв в іпотеку в порядку і на умовах визначених в іпотечному договорі нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 4.2. Іпотечного договору визначено, що в разі невиконання чи неналежного виконання зобов»язань за кредитним договором і цілому або їх частини банку має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Станом на 25.02.2009 року у відповідача 1 виникла заборгованість перед банком в сумі 91166 доларів США, яка згідно рішення Дніпровського районного суду від 08.04.2009 року стягнута з відповідача 1 та відповідача 2 на користь Банку (а.с.59-61).

Станом на 13.05.2016 року заборгованість по договору іпотечного кредиту від 14.07.2008 року становить 103429, 78 доларів США.

Пунктом 6.6. визначено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, відповідно до якого іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі даного договору або укладеного договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку встановленому чинним законодавством.

Так, звертаючись до суду з позовом позивач просить суд звернути стягнення на нерухоме майно, що передане ОСОБА_1 в іпотеку за іпотечним договором від 14.07.2008 року № 3821, однокімнатну кватиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року шляхом продажу від імені Банку на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 2472 від 14.07.2008 року в сумі 103429,78 доларів США, надавши ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» право зареєструвати право власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації, право отримати витяг з реєстру прав власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації , у порядку ст.. 34 Закону України «Про іпотеку» та по.6.3. іпотечного договору № 3821 від 14.07.2008 року передати в управління Банку предмет іпотеки на період його реалізації.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" поняття іпотеки визначається як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду.

Із змісту ч.1 ст.38 та ч.1 ст.39 Закону випливає, що суд має право прийняти рішення про задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому може передбачити право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому у рішенні суду має бути зазначено, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено - право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку"); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів").

Як з'ясовано судом, 08 квітня 2009 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення, яким позов філії - Голосіївське відділення № 5348 ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено.

Судом присуджено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь філії - Голосіївське відділення № 5348 ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 746171 грн. 04 коп. (а.с. 59-61).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають заборгованість перед Банком, що відповідно до приписів ст.33 Закону України «Про іпотеку» дає банку право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належного відповідачу ОСОБА_1

Однак, вимоги банку задоволенню не підлягають, відповідно до ст.ст.36,37,38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки обраний банком спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем відноситься до позасудових і згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачає необхідність дотримання певної процедури, яка полягає у обов»язку банку письмово повідомити за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу іпотекодавця про свій намір укласти цей договір, з метою забезпечення переважного права іпотекодавця на придбання предмета іпотеки.

При цьому суд виходить з того, що з урахуванням вищевказаних норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб за рішенням суду, однак за умови надання банком доказів дотримання процедури позасудового врегулювання, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку», а також надання доказів неможливості проведення такого стягнення в позасудовому порядку.

З огляду на те, що банком не надано суду доказів про вжиття передбачених ст.38 Закону України «Про іпотеку» заходів для зверення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, а обставини щодо неможливості проведення такого стягнення в позасудовому порядку не становлять підставу заявленого банком позову, суд відмовляє у зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщенні, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно до жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статі 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку вставленою частиною третьою цієї статі.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України» в особі Філії - Головного управління по м. Києву та Київській області окремо пред'явлені вимоги про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих мешканців квартири АДРЕСА_1, разом з тим, правовідносини між сторонами, пов'язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від імені Банку зазначеного об'єкту нерухомості, виселенням відповідачів з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку всіх осіб зареєстрованих в житловому приміщенні, є похідними від передбаченої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а оскільки на дату винесення судового рішення нерухоме житлове майно не може бути примусово стягнуте, оскільки судом не встановлено передбачених законом підстав для здійсненні стягнення на іпотечне майно, тому вимоги щодо примусового виселення мешканців з квартири та їх зняття з реєстрації, не можуть бути задоволені.

Крім цього, відповідачем в судовому засіданні подано заяву про застосування строків позовної давності, але доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності не заслуговують на увагу, в зв»язку з тим, що дані строки не пропущені.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 612, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 64, 65, 109 Житлового кодексу України, ст. ст. 1, 12, 33, 38, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст.ст.11, 18 Закону України "Про охорону дитинства", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київський області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 3-я особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко