Справа №473/3447/16-ц 16.03.2017 16.03.2017 16.03.2017
Провадження №22-ц/784/760/17
Єдиний унікальний номер № 473/3447/16-ц
Номер провадження №22-ц/784/760/1
Категорія 39
Головуючий у І інстанції Ротар М.М.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептуга С.С.

За участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, Перша Вознесенська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А :

17 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що земельна ділянка площею 0,0350га, яка розташована за адресою м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 1993 року, належала її матері ОСОБА_4.

Посилаючись на те, що вона є спадкоємицею за законом першої черги після смерті ОСОБА_5, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за адресою м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16, через відсутність у неї оригіналу Державного акту на право власності на землю та було рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, померлої 23.03.2009 року, що складається з земельної ділянки площею 0,0350 га, розташованої за адресою: м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства (а.с.1-2).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову (а.с. 75-76).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги (а.с. 77).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші особи, належно повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не зявились. Від представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 надійшли письмові заперечення, в яких представник просить відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в повному обсязі, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 23 березня 2009 року померла мати позивачки ОСОБА_5.

Спадкоємцем першої черги за законом є позивачка ОСОБА_2, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0350 га, за адресою м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16, що була надана для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства, оскільки у позивача був відсутній оригінал Державного акту на право власності на землю (а.с.8).

Вказана земельна ділянка була надана у власність ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 1993 року (а.с.7).

Житловий будинок №16 в м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської перейшов у власність від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 25 червня 2003 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 та був зареєстрований в реєстрі за №1162. Право власності ОСОБА_3 на будинок зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Однак, земельна ділянка, що надана для його обслуговування залишилася оформленою за попереднім власником ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення частини четвертої ст. 120 ЗК України. При цьому послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду україни від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15.

Але з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗУ України (в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу)при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Така ж позиція викладена в п.п. ґ п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства про розгляді цивільних спорів» та в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, проведеного Верховним Судом України від 01.07.2013 року. Зокрема, в ньому зазначено, що враховуючи зміни норм закону, що регулюють підстави та умови набуття права власності на земельну ділянку в разі відчуження розташованої на ній будівлі або споруди, при вирішенні справ зазначеної категорії слід застосовувати закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Зі справи вбачається, що право власності на земельну ділянку за адресою м. Вознесенськ, вул. Зої Космодем'янської, 16спадкодавець ОСОБА_5 набула на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 1993 року. Розташований на зазначеній ділянці житловий будинок вона відчужила ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 25 червня 2003 року (а.с. 7, 69). Угод про відчуження вищеназваної земельної ділянки сторони вказаного договору не укладали. В задоволенні позову ОСОБА_3 до Вознесенської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю відмовлено (а.с. 38-40, 47-48).

Таким чином, оскільки на час виникнення спірних правовідносин (червень 2003 року) діяла ч.1 ст. 120 ЗК України в наведеній вище редакції, а угода про відчуження спірної земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не була укладена, зазначена земельна ділянка є спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_2, яке успадковується її спадкоємцями.

Відповідно до частини четвертої статті 120 Кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди тобто частини четверта статті 120 ЗК України застосовується у разі переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду до кількох осіб.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, право власності на житловий будинок перейшло до однієї особи третьої особи по справі ОСОБА_3 Тому застосування судом до спірних правовідносин положень ч.4 ст. 120 ЗК та правової позиції викладеної ВСУ в постанові у справі від 11.02.2015 року № 6-2цс15 є невірним.

З огляду на наведене, рішення суду як таке, що винесено з порушенням норм матеріального права, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Оскільки цивільно-правової угоди між колишнім власником зазначеного вище будинку та теперішнім її власником не було укладено, матір позивачки ОСОБА_5 залишалась власником спірної земельної ділянки до її смерті, яка настала 23 березня 2009 року (а.с. 5, 6).

Після її смерті позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 21).

Відповідно до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають дружина, діти спадкодавця.

Із змісту ст. 1268 ЦК України випливає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно з п. "г" ч. 1 ст. 81, ст. 131 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки також на підставі прийняття спадщини.

За повідомленням управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області спірна земельна ділянка зареєстрована за спадкодавцем ОСОБА_5О.(а.с. 30).

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріальною конторою їй було відмовлено у звязку з неподанням до нотаріальної контори оригіналу державного акту на право приватної власності на землю на спірну земельну ділянку, виданого 15 грудня 1993 року.

Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Відповідно до положень глави 89 ЦКУ, якою визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Отже, враховуючи викладені вимоги законодавства та характер спірних правовідносин, при вирішенні справи про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування у зв'язку з неможливістю оформлення права на спадщину в установленому гл. 89 ЦК порядку, суду першої інстанції необхідно було застосовувати положення законодавства про спадкування, а також щодо регулювання права власності громадян на земельну ділянку; з'ясувати всі обставини справи стосовно права власності на нерухоме майно померлої особи, причини невизнання іншими особами її права власності, в цьому випадку також і причини відсутності правовстановлюючих документів на землю; перевірити достатність установлених передбаченими ч. 2 ст. 57 ЦПК засобами доказування належних і допустимих доказів на підтвердження належності майна померлому громадянину й надати їм належну оцінку та встановити підстави переходу вказаного майна до спадкоємців і дотримання останніми законодавства щодо здійснення права на спадкування, тобто виконати положення ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Однак зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані не були.

Крім того, главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", а саме - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 28 жовтня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з посиланням на те, що позивач не подала до нотаріальної контори оригіналу державного акту на спірну земельну ділянку, витяг з Державного земельного кадастру, а тому відповідно до ч.1 гл.8 п.1 глави «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено.

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачкою не оскаржена.

Як пояснила позивач в судовому засіданні апеляційного суду, оригінал державного акту на право приватної власності за землю від 15.12.1993 року не втрачений, він знаходиться у ОСОБА_3 Про передачу ОСОБА_5 ОСОБА_3 оригіналу вказаного державного акту після оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку свідчать письмові заперечення на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_6

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що оригінал державного акту на право приватної власності за землю від 15.12.1993 року не втрачений. Позивач ОСОБА_2 не зверталась до суду з позовом про витребування його у особи, в якої він знаходиться.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи N 6-222цс14 від 04.02.2015 року).

З урахуванням наведеного, підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів визнає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, Перша Вознесенська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної силу з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді