ухвала

іменем україни

22 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_5, третя особа - відділ Держгеокадастру у Глибоцькому районі, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Порубнянської сільської ради від 11 травня 1994 року йому було надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 1 500 кв. м для будівництва житлового будинку і господарських споруд.

На підставі вказаного рішення земельну ділянку було винесено в натурі та виготовлено паспорт на забудову садиби. Крім того, з 1995 року за ним рахується земельна ділянка площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, яка у нього не вилучалася.

З метою виготовлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, він звернувся до сільської ради для отримання відповідних рішень та довідок, однак йому відмовили, оскільки земельна ділянка приватизована відповідачем ОСОБА_5 на підставі рішень Тереблеченської сільської ради від 04 липня 2012 року № 307-15/2012 та від 15 листопада 2012 року № 381-17/2012.

Рішенням Теребеченської сільської ради від 09 лютого 2015 року № 24-33/2015 були внесені зміни до рішення від 15 листопада 2012 року № 381-17/2012, прийнявши його у новій редакції. Відповідно до цього рішення ОСОБА_5 було передано три земельних ділянки: площею 0,2067 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1; площею 0,5472 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважає ці рішення незаконними, оскільки земельна ділянка у нього не вилучалася.

Просив визнати рішення Тереблеченської сільської ради від 15 листопада 2012 року № 381-17/2012 зі змінами внесеними рішенням Тереблечинської сільської ради від 09 лютого 2015 року № 24-33/2015 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу сільської ради та передачі ОСОБА_5 земельних ділянок, площею 0,5472 га та 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства незаконним.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не отримав у встановленому законом порядку державного акта на право власності на землю на підставі рішення Порубнянської сільської ради від 11 травня 1994 року та рішення Порубнянської сільської ради від 25 березня 1993 року, не встановив межових знаків в натурі, а відповідно він не набув право на спірні земельні ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що не отримання державного акта не є підставою для припинення його права власності на земельну ділянку, а його право власності посвідчується рішенням ради є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Порубненської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 11 травня 1994 року ОСОБА_4 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку в розмірі 1 500 кв. м для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських споруд в с. Горбівці Глибоцького району Чернівецької області.

Крім цього, рішенням Виконавчого комітету Порубнянської сільської ради народних депутатів від 25 березня 1993 року № 11 позивачу виділено земельну ділянку в розмірі 0,50 га, без зазначення поштової адреси та цільового призначення.

Відповідно до рішення XVII сесії VI скликання Тереблеченської сільської ради від 15 листопада 2012 року № 381-17/2012 відповідачу ОСОБА_5 передано у власність за рахунок земель запасу сільської ради земельну ділянку площею 0,2067 га в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,7558 га в межах населеного пункту с. Горбівці з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням XXXIII сесії VI скликання Тереблеченської сільської ради від 09 лютого 2015 року № 24-33/2015 проведено зміни у пункті 2 рішення XVII сесії VI скликання Тереблеченської сільської ради від 15 листопада 2012 року № 381-17/2012 і передано ОСОБА_5 земельні ділянки загальною площею 0,9625 га, в тому числі: 0,2067 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 Глибоцького району; 0,5472 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Горбівці Глибоцького району; 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Горбівці Глибоцького району.

Встановлено, що 21 квітня 2015 року ОСОБА_5 отримав свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,5472 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Горбівці Глибоцького району та на земельну ділянку площею 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Горбівці Глибоцького району.

Відповідно до ст. 22 ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року (чинний на час виникнення правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Як встановлено судами, позивач державні акти на право власності на землю не отримував, а отже не реалізував своє право власності.

Так, дію статті 23 ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року було зупинено Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Разом з тим, відповідно до п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92 право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, даним Декретом видача державного акта на право приватної власності на землю також передбачалася.

Крім цього, вказаний Декрет Кабінету Міністрів України втратив чинність 14 вересня 2006 року. Після цієї дати позивач також не оформив своє право власності.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак