АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/5021/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3019/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Бірса О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у серпні 2010 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що 29 грудня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_6 отримав грошові кошти для придбання автомобіля у розмірі 23425,59 доларів США. Погашення кредиту та сплата відсотків повинні відбуватись в порядку та строки, які визначені графіком погашення заборгованості. З метою забезпеченням виконання зобов'язань з боку відповідача ОСОБА_6 між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки. Свої зобов'язання перед позивачем відповідач не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. На час звернення до суду мається заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені в сумі 17531,74 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час розгляду справи становить 138453,41 гривні та штраф у розмірі 20% від суми заборгованості, що складає 9214,52 гривень. Тому звертаючись до суду позивач просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі, поклавши відповідальність по сплаті заборгованості на солідарних боржників, відповідачів по справі.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення заборгованості було задоволено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року було задоволено заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року позовні вимоги було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором № 19-15 від 29 грудня 2006 року у розмірі 147 657,93 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про зміну рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач будучи повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з'явився, до початку розгляду подав заява про можливість розгляду справи за відсутності їх представника ( а.с. 214, 241 т. 2).

Відповідачі повторно не з'явилися в судове засідання. Про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Доказів щодо зміни місця їх перебування матеріали справи не містять.

З урахуванням положень ст. 77 ЦПК України, а також ст.. 305 ЦПК колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_6 29 грудня 2006 року уклали кредитний договір № 19-15.

За умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит в розмірі 23425,59 доларів США. Надану суму кредиту відповідач повинен був погашати щомісячно, згідно з графіком погашення та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 28 грудня 2012 року, а також сплачувати позивачу відсотки за користування кредитом щомісячно.

З метою забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору 29 грудня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язався в повному обсязі відповідати перед позивачем за виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань по кредитному договору.

Задовольняючи позовні вимоги банку до ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень ст. 525 ЦК України, та зазначив, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. А тому, з урахуванням вимог ст. 1054 ЦК України, позичальник повинен повернути кредит та сплатити визначені умовами договору додаткові витрати.

У той же час суд першої інстанції вважав, що позов у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 до задоволення не підлягає, як необґрунтований, оскільки доказів на підтвердження позовних вимог у частині стягнення заборгованості з поручителя позивачем не надано.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги позивача є те, що відповідно до п.7.3. кредитного договору договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань ними. Оскільки, зобов'язання за договором не виконані і не виконуються належним чином, тому дію кредитного договору, а отже і договору поруки не можна вважати припиненим. У випадку порушення боржником умов кредитного договору, строком виконання зобов'язання в даному випадку не можна вважати дату повернення кредитних коштів, тому моментом, коли настав строк виконання зобов'язання слід вважати дату звернення позивачем до суду. Проте, банк не вимагає повернення заборгованості, з урахуванням факту того, що кредитні правовідносини не припинені. Відповідно до умов кредитного договору кредитні кошти надаються строком по 28.12.2012 року, тобто позичальник повинен був в цей термін повернути кредит. Розраховуючи на добровільне повернення кредитних коштів позичальником у встановлений термін повернення кредиту - до 28.12.2012 року банком не було отримано оплати заборгованості. У зв'язку з чим, керівництвом банку було прийнято рішення щодо звернення до суду за захистом свої прав та інтересів та з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та постановленому судовому рішенні, так як судом не приймалося рішення щодо припинення поруки з підстав визначених положеннями ст. 559 ЦК України.

Також апелянтом вказувалось на безпідставне посилання суду першої інстанції на висновок почеркознавчого дослідження з підстав його сумнівності та необґрунтованості. Оскільки такий висновок проведений не в рамках призначеної почеркознавчої експертизи судомі відповідачем ОСОБА_4 не було заявлено клопотання в судовому засіданні про призначення судово-почеркознавчої експертизи та судом не було постановлено відповідної ухвали за правилами ст. 143 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи підставою для відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог позивача щодо стягнення заборгованості у солідарному порядку саме з поручителя було те, що останній не визнавав свого підпису в договорі поруки. Надаючи до суду на підтвердження цього копію почеркознавчого дослідження № 32/12 від 15.08.2012, згідно якого - підпис від імені ОСОБА_4, електрофотографічне зображення якого міститься в графі «ОСОБА_4.» в електрофотокопії договору поруки від 29.12.2006 виконано не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За правилом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не свідчать про те, що позивач заперечуючи проти доводів відповідача в частині не укладення поручителем договору поруки надав належні та допустимі докази ( згідно вимог ст. 58 ст. 59 ЦПК України) на підтвердження своїх заперечень.

З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при постановленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, які призвели до постановлення неправосудного рішення. Підстав для скасування рішення суду нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: