Справа № 361/3284/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/1049/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 18 14.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого : Лівінського С. В.

суддів: Волохова Л.А. ,

Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду наведеним позовом до ОСОБА_3 та просила суд стягнути з ОСОБА_3 вартість витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 31276 грн. 74 коп. та покласти на неї судові витрати у справі.

Обґрунтувала позов тим, що наказом ректора від 26 липня 2008 року № 714 відповідача було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справа (далі - КНУВС), який відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів від 27 серпня 2010 року № 1709 реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС).

10 вересня 2008 року між КНУВС, Головним управлінням МВС України в Київській області (далі - ГУ МВС України) та ОСОБА_3 укладено договір № Ко-16 про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого ОСОБА_3 навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувалася після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

Наказом НАВС від 28 червня 2012 року № 375 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста, а також направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Київській області, однак наказом цієї установи від 15 серпня 2013 року № 599 ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справа України за власним бажанням на підставі поданого нею рапорту.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу в який просив рішення суду скасувати, а позов задовольнити. В обґрунтування посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права та не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач рішення суду не оскаржила і, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи сповіщений належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджало розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується таке.

Наказом від 26 липня 2008 року № 714 ОСОБА_3 було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ.

Під час укладення договору між позивачем та відповідачем сторони керувалися «Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням»(далі- Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

10 вересня 2008 року між КНУВС, Головним управлінням МВС України в Київській області та ОСОБА_3 укладено договір № Ко-16 про підготовку фахівця у КНУВС.

Відповідно до цього договору, ОСОБА_3 навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувалася після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 28 червня 2012 року № 375 ОСОБА_3 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 15 серпня 2013 року № 599 ОСОБА_3 було звільнено з органів внутрішніх справ України за власним бажанням на підставі поданого нею рапорту.

Розмір фактичних витрат, пов'язаних з навчанням у вказаному навчальному закладі відповідача ОСОБА_3 становить 31276,74 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави до його задоволення відсутні.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів з даним висновком міськрайонного суду погодилася за такого.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 3 вказаного Порядку, він, поширювався на осіб, які вступали до вищих навчальних закладів у 1996/97 навчальному році, крім осіб, що навчалися за спеціальностями педагогічного, медичного, юридичного, економічного і сільськогосподарського профілю, на яких дія зазначеного Порядку поширювалася незалежно від часу вступу до вищого навчального закладу.

У п. 3 Порядку було вказано, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком N 1, що сторонами і було зроблено.

Згідно з п. 8 Порядку випускники, які уклали угоди з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні були відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Пунктом 14 Порядку було передбачено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216 було затверджено «Зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992», відповідно до яких пункт 3 Постанови викладено в такій редакції «Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю».

Суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, а висновки суду відповідають обставинам справи.

Посилання апелянта в обґрунтування позову на положення ч. 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» являються необґрунтованими, оскільки наведеною частиною Закон було доповнено лише 2 червня 2011 року Законом N 3455-VI, тобто вже після укладення спірної угоди між сторонами, і на час звернення до суду наведений Закон втратив чинність.

Через втрату законної сили на час звернення до суду, безпідставним являється і посилання апеляційної скарги і на ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ.

Оскільки на час прийняття Закону України «Про Національну поліцію», відповідач вже була звільнена зі служби, доводи апелянта в цій частині теж не можуть бути прийняті до уваги.

Відхиляє колегія суддів також і посилання апеляційної скарги на інші підзаконні акти, що регулюють, на думку позивача, спірне питання, як такі що суперечать Закону України «Про освіту».

Інші доводи апеляційної скарги вказаних вище висновків суду також не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303- 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.В. Лівінський

судді: Л.А. Волохов

Я.С. Мельник