Ухвала

іменем україни

27 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Гримич М.К., ТкачукаО.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_6 у період з середини грудня 2012 року по теперішній час не проживає в АДРЕСА_1, комунальні послуги не сплачує. Відповідач переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини ОСОБА_8 ОСОБА_6 не намагався вселитися в спірну квартиру, не звертався до позивачів з вимогою дати йому ключі від квартири та виділити місце для проживання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК УPCP.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 надавалася у користування ОСОБА_9 та членам його сім'ї: синові ОСОБА_10, дочці ОСОБА_11, сину ОСОБА_6, дочці ОСОБА_12, на підставі ордера від 24 квітня 1976 року.

На підставі вказаного вище ордеру ОСОБА_6 вселився до спірної квартири як член сім'ї наймача 09 грудня 1986 року.

У грудні 2012 року ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4 звернулись до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_15, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Підставою позову позивачами вказано не проживання ОСОБА_15, ОСОБА_6 у квартирі понад шість місяців без поважних причин, починаючи з 2002 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 11 березня 2015 року, позивачам було відмовлено у задоволенні заявлених вимог про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 17 квітня 2014 року, виданого відділом приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, на підставі розпорядження адміністрації квартира АДРЕСА_1 є приватизованою на належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_16 ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у рівних частинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, у випадку приватизації квартири норми статей 71, 72 ЖК УРСР не застосовуються, оскільки спірні правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд звернув уваги на те, що правом визначати предмет і підставу позову наділені лише позивачі, які не уточнили ці підстави та не просили задовольнили позов на підставі ст. 405 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що відсутні правові підстави для застосування норм статей 71, 72 ЖК УРСР та задоволення позовних вимог з указаних підстав.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.С. Ткачук