Справа № 357/759/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, з 14.09.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року він і ОСОБА_4 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без шлюбу, виховували доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але не звернулися до державного органу РАЦС із заявою про реєстрацію шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, на даний час виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім'єю без шлюбу для набуття статусу особи, яка відповідно до норм СК України має право бути усиновлювачем щодо неповнолітньої ОСОБА_3 та визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час проживання з ОСОБА_4, з вересня 2004 року до моменту смерті ОСОБА_4 вони разом проживали в одній квартирі по АДРЕСА_1, вели спільне господарство, підтримували подружні стосунки, за спільні кошти придбавали меблі та предмети домашнього вжитку, проводили ремонти в квартирі, також протягом періоду спільного проживання ними в 2009 році придбано автомобіль НОМЕР_1, у 2015 році придбано кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_4 та в 2016 році - квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 він вважає своєю донькою, виховував її з дитинства, готує документи для її удочеріння. Позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з 14 вересня 2004 року по 12 грудня 2016 року.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ухвали суду від 20.03.2017 року, яку занесено до журналу судового засідання /а.с.149/, за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки є піклувальником неповнолітньої.

Відповідач, представник відповідача позов не визнали, пояснили, що позивачем не надано належних доказів спільного проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, про їх усталені відносини, придбання за спільні кошти майна, так, позивач ОСОБА_1 працював у ОСОБА_4 водієм та продавцем, вони підтримували близькі стосунки, але спільного господарства не вели.

Представник відповідача ОСОБА_6 міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача.

Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, як 3-ї особи, в судове засідання також не з'явився, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника 3-ї особи.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про її смерть /а.с.11/.

ОСОБА_4 мала неповнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, на яку їй було призначено державну допомогу як одинокій матері, що слідує з копії свідоцтва про народження дитини /а.с.60/ та копії довідки управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради /а.с.65/, в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 ніколи не перебувала.

Позивач по справі ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 24.11.2001 року, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, шлюб між ними розірвано за рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 24.03.2004 року по справі № 2-121/2004 р., що вбачається з копії цього рішення /а.с.110/.

А згідно з ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, спадщину прийняли в порядку, передбаченому ст.ст.1269,1270 ЦК України, спадкоємці першої черги за законом, а саме: мати спадкодавця ОСОБА_2, яка подала 12.01.2017 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 заяву про прийняття спадщини, та неповнолітня донька померлої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наведені обставини стверджуються копією матеріалів спадкової справи № 2/2017 /а.с.82-96/.

За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вони проживали з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 14.09.2004 року до дня її смерті у квартирі АДРЕСА_1, разом виховували її дочку ОСОБА_10, вели спільне господарство, придбавали спільно рухоме та нерухоме майно.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом можуть встановлюватися факти проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.1997 року, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.13-17/.

Позивач ОСОБА_1 за даними паспорта зареєстрований по АДРЕСА_2 /а.с.8-10/, ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_3 були зареєстровані по АДРЕСА_3, де проживає ОСОБА_2, що стверджується копією довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради /а.с.64/.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_4 з 09.01.2004 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що слідує з копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця /а.с.66/.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано наступні докази: картку клієнта торгівельної мережі «Метро» від 05.12.2005 року, що видається суб'єктам господарювання, яка виписана на ім'я ОСОБА_4 та її довіреного представника ОСОБА_1 /а.с.23/.

Згідно копії довідки управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 18.01.2010 року /а.с.18/, саме на ім'я ОСОБА_1 було оформлено допомогу з 30.03.2009 року за надання соціальних послуг особам похилого віку, інвалідам, по догляду за ОСОБА_11 -батьком ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року /а.с.75/.

В матеріалах справи є копія протоколу про адміністративне правопорушення від 24.09.2009 року /а.с.19/, в якому зазначено про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, під час керування транспортним засобом -автомобілем ВАЗ, що належить ОСОБА_4, в протоколі вказано місце його проживання -АДРЕСА_1.

Позивачем ОСОБА_1 укладено письмовий договір № 4090 з ФОП ОСОБА_12 про надання послуг доступу до мережі інтернет від 29.01.2010 року за адресою - АДРЕСА_1 /а.с.26/.

Згідно копії постанови державного виконавця міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2011 року /а.с.22/, було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь держави по постанові ВДАІ, місце проживання боржника -АДРЕСА_1.

Крім того, працівниками Білоцерківського МВ ГУ МВС України в липні 2011 року та вересні 2011 року проводилися перевірки за заявою бувшої дружини позивача ОСОБА_13 з приводу несплати ним аліментів на утримання сина ОСОБА_8, про що свідчать копії постанов від 22.07.2011 року та від 10.09.2011року про відмову в порушенні кримінальної справи /а.с.133-134/, де працівниками міліції зазначено місце проживання ОСОБА_1 -АДРЕСА_1.

В рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.02.2017 року за № 40 «Про встановлення піклування над неповнолітньою ОСОБА_3 та майном, що їй належить», згідно якого піклувальником неповнолітньої призначено її бабусю ОСОБА_2, вказується на те, що ОСОБА_3 зареєстрована в будинку по АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_2, але фактично дитина проживає із співмешканцем її матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1; письмово вона виявила бажання залишитися проживати з татом та бабусею, хоча ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_10.

Наведене стверджується копією даного рішення /а.с.61-62/.

В психолого-педагогічній характеристиці на ОСОБА_3, яку надано «Першою Білоцерківською гімназією-школою 1 ступеня», де дитина навчається, також вказано на те, що проживає дівчинка з вітчимом ОСОБА_1 /а.с.107/.

В характеристиці Комунального закладу Білоцерківської міської ради ДЮСШ «Юність» від 06.02.2017 року № 17 /а.с.108/, де ОСОБА_3 навчається на відділенні художньої гімнастики з 5 років, зазначено про те, що батьки дівчинки: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 приділяють належну увагу вихованню дочки.

Сама відповідач ОСОБА_2, звертаючись до Білоцерківського відділу поліції 23.02.2017 року, вказувала на те, що колишній співмешканець померлої дочки ОСОБА_1 не повертає документи на автомобіль дочки, що слідує з копії довідки Білоцерківського відділу поліції від 27.02.2017 року /а.с.132/.

В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача: ОСОБА_15 -медична сестра Білоцерківської міської лікарні № 2, яка показала, що в той період, коли ОСОБА_4 перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні, була в тяжкому стані, потребувала догляду, то доглядали за нею весь цей час її мати, позивач ОСОБА_1 та його мати, позивач купляв ліки, медичні препарати, які були необхідні для лікування.

Свідок ОСОБА_16 -тренер ОСОБА_3 з 2013 року, вказав на те, що покійна ОСОБА_4 коли знайомила його з позивачем, то назвала останнього батьком ОСОБА_10, також сама ОСОБА_3 називала ОСОБА_1 батьком, він цікавився поведінкою ОСОБА_3, її успіхами у спортивній школі.

Свідок ОСОБА_17 -бувший цивільний чоловік рідної сестри ОСОБА_4, показав в суді, що в 2004 році покійна ОСОБА_4 та позивач почали зустрічатися, потім стали проживати разом, з 2005 року вони приходили до нього на всі свята, як подружня пара, він хрещений батько ОСОБА_10, знає, що дівчинка називає позивача батьком, позивач та ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 їздили на відпочинок, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 торгували разом на ринку, в магазині дитячого одягу, тобто, спільно вели бізнес, разом їздили в м. Одесу купляти автомобіль, коли він відвідував ОСОБА_4 в лікарні, то бачив, що за нею доглядали позивач і його мати. Свідок також вказав на те, що ОСОБА_2 приходила до нього і просила не давати свідчення в суді на користь позивача.

Свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 -знайомі та друзі ОСОБА_4 і ОСОБА_20, показали в суді, що вони проживають разом близько 10-11 років, разом займалися бізнесом, торгували на ринку, в магазині, їздили за товаром, разом відпочивали, приходили в гості як подружня пара.

Свідок ОСОБА_21, син якого одружений з сестрою позивача, показав, що з березня 2006 року знає ОСОБА_4 і ОСОБА_21, вони були разом на весіллі його сина як чоловік та дружина, часто приходили в гості до батьків позивача.

На підтвердження показів свідків позивачем надано також ряд фотографій /а.с.111-129, 169-175/, на яких він та ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 на відпочинку, також сам ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 та його сином, де діти ще зовсім маленькі, на різних святах у колі сім'ї, у друзів.

А тому проаналізувавши всі вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважає, що між позивачем та ОСОБА_4 дійсно склалися усталені відносини як у подружжя, вони разом проживали, вели спільне господарство, разом виховували доньку ОСОБА_4 -ОСОБА_3, яка вважає позивача своїм батьком.

Але суд вважає за можливе встановити факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу в період з грудня 2005 року / з дати першого письмового доказу/ по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, по день її смерті, оскільки безспірних доказів факту їх спільного проживання з вересня 2004 року суду не надано.

Заперечуючи проти позову, відповідач та її представник посилалися на те, що ОСОБА_1 працював у ОСОБА_4 водієм та продавцем, але доказів про його трудові відносини з ОСОБА_4 суду не надано.

Посилання на те, що ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_3 проживали у будинку матері, спростовуються наведеними вище доказами, а факт реєстрації у цьому житловому приміщенні не свідчить про те, що саме за цією адресою вони постійно проживали.

Так, навіть свідок з боку відповідача ОСОБА_22, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, показав, що знає ОСОБА_4 з 2003 року, вона купила квартиру АДРЕСА_1, потім пізніше з нею став проживати позивач, як в кожній сім'ї, у них були сварки, він чув, як вони говорили між собою підвищеним тоном, у квартирі у них він не був.

Судом критично оцінюються покази свідка ОСОБА_23, яка працювала продавцем у магазині ОСОБА_4, стосовно того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом не проживали, що у них були трудові відносини, оскільки, як вказала сама свідок, саме з ініціативи ОСОБА_1 вона залишилася без роботи, крім того, свідок не належала до кола друзів ОСОБА_4, не була у неї вдома, про більшість подій їй відомо, як вона сама зазначає, зі слів ОСОБА_4.

Судом також критично оцінюються покази свідка ОСОБА_24 -рідної сестри ОСОБА_4, оскільки вона є заінтересованою в результатах розгляду даної справи, крім того, її показами не спростовано того факту, що позивач та її сестра ОСОБА_4 проживали разом як подружжя, сама свідок запрошувала ОСОБА_1 в свою сім'ю на різдво 2017 року, в суді не змогла пояснити, з яких причин.

Свідок ОСОБА_25 -чоловік ОСОБА_24, показав в суді, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знає з 2007 року, зі слів дружини - у них були погані стосунки, але свідок не заперечував того, що ОСОБА_3 називає позивача батьком останні 3-4 роки.

Не спростовують зазначених позивачем обставин і покази свідка ОСОБА_26 -сусідки ОСОБА_2, яка показала в суді, що вона не знає позивача, бачила його на похороні ОСОБА_4, на поминальних обідах, перед смертю ОСОБА_27 також бачила його всього декілька разів в магазині.

На обґрунтування заперечень проти позову, відповідачем та її представником надано психолого-педагогічну характеристику на ОСОБА_3 з дошкільного навчального закладу /ясла-садок/, який вона відвідувала з 2004 року по 31.08.2009 року, в якій вказано на те, що приводили дитину в садочок бабуся або мати, але ця характеристика складена зі слів вихователя після того, як пройшов досить тривалий час з моменту, коли ОСОБА_3 перестала відвідувати садочок /а.с.63/.

З письмових доказів відповідачем надано квитанції щодо оплати комунальних послуг за серпень -жовтень 2016 року по квартирі АДРЕСА_1 /а.с.70-74/, але квитанції оформлені на ім'я ОСОБА_4, хто проводив оплату та за які кошти, встановити неможливо.

Надані довідки з Білоцерківської міської лікарні № 2 про перелік ліків та медикаментів, які були придбані для лікування ОСОБА_4, не містять інформації про те, хто саме придбавав ці ліки /а.с.181-185/.

Відповідачем надано копії квитанцій про понесені нею витрати на ритуальні послуги при похованні дочки, але це не спростовує наведених вище в рішенні висновків суду по даній справі.

Крім того, в судовому засіданні сама відповідач зазначала про те, що позивач та її дочка проживали разом десь 4-5 останніх років, але спільного господарства, як вона вважає, не вели.

За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана обґрунтувати як свої вимоги, так і свої заперечення, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Суд дійшов висновку, що позивачем надано докази на обґрунтування його позовних вимог, а саме: письмові докази, покази свідків, які приймаються судом до уваги, оскільки не суперечать поясненням позивача та іншим доказам по справі, є послідовними, свідки не є заінтересованими в результатах розгляду даної справи; тоді як відповідачем не надано безспірних та достатніх доказів на обґрунтування її заперечень.

Щодо правового режиму майна, придбаного в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, то в даному випадку підлягають застосуванню положення ст.74 СК України та ст.368 ЦК України.

За ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю , але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто, положення щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Позивач посилався на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 ними в 2009 році придбано автомобіль НОМЕР_1, у 2015 році придбано кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_4 та в 2016 році - квартиру АДРЕСА_1.

Щодо кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_4, то вона придбана на ім'я ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.02.2015 року, що слідує з копії цього договору /а.с.140-141/; квартира АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2015 року на ім'я ОСОБА_4, зі змісту договору вбачається, що кошти, за які придбано цю квартиру, є особистою приватною власністю ОСОБА_4, на що вона сама вказала при посвідченні договору /а.с.143/.

Але в судовому засіданні питання щодо визнання права власності на майно позивач не ставив, а згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А тому проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу позивача та ОСОБА_4 в період з грудня 2005 року по 12 грудня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 368. 1261, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 57, 60, 61, 65, 74,114 СК України, ст.ст.10, 11, 60, 79, 88,209, 212-215, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім»єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з грудня 2005 року по 12 грудня 2016 року.

В решті позову -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. М. Дмитренко