Провадження №2/751/77/17
Рішення

Іменем України

17 березня 2017 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

при секретарях Грищенко Н. С., Дасюк Н. В.

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Новозаводська районна у м. Чернігові рада (як орган опіки та піклування) про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Новозаводська районна у м. Чернігові рада (як орган опіки та піклування) про визначення місця проживання малолітньої дитини,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в подальшому збільшила позовні вимоги, остаточно просить стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_5 у розмірі 5 000 грн до повноліття дитини, визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.1-2, 31-32).

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем і вони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 10 квітня 2013 року подружжя проживало окремо і дитина знаходилась на повному утриманні матері. Відповідач у даний період матеріальної допомоги не надавав, хоча є фізичною особою підприємцем, має власний бізнес. 06.09.2016 року, застосувавши фізичну силу, відповідач забрав дитину і з того часу вона проживає разом з ним. Зазначає, що вона зверталася до органів поліції, до служби у справах дітей, однак реальної допомоги вона не отримала. Вказує, що дитина втратила можливість спілкуватися зі своїми однолітками, оскільки після викрадення дитини її відраховано із дитячого садочка. Вважає, що відповідач неправомірно розлучив дитину з рідною матірю. Зазначає, що має бажання проживати з дитиною, піклуватися про неї, забезпечувати її життєві інтереси. Посилаючись на Декларацію прав дитини, ст.150 155, 161 СК України просить вирішити спір щодо визначення місяця проживання дитини з матірю та стягнути аліменти на утримання сина.

01.11.2016 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов, в якому просив суд визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком (а.с.14-15). Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7. На початку квітня 2013 року ОСОБА_1 покинула дитину та поїхали до Росії на заробітки, приїздила лише на короткий термін. Зазначає, що з квітня 2013 року дитина знаходиться на повному його утриманні. Вказує, що позивач ніколи не цікавилася сином, не надавала матеріальної допомоги, не відвідувала його. Крім того, зазначає, що за місцем реєстрації позивача відсутні належні санітарні умови для проживання дитини, оскільки в ній проживають хворий батько позивача та брат, який зловживає спиртними напоями. Одночасно сам він працює, має стабільний заробіток, має двокімнатну квартиру у якій є всі необхідні умови для проживання малолітньої дитини.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом, позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просять суд задовольнити позов, з зазначених у ньому підстав. Вимоги зустрічного позову не визнають посилаючись на доводи зустрічного позову (а.с.135-136) і просять суд відмовити в його задоволенні, оскільки малолітній син повинен проживати з матірю, з зазначених у первісному позові підстав. Відповідно аліменти також мають стягуватись на користь позивача за первісним позовом. Позивач в судовому засіданні доповнила, що на всі її намагання зустрітися з дитиною, відповідач чинить супротив. Він фактично ізолював її від сина, не дозволяє їм спілкуватися, брати участь у його вихованні, налаштовує сина проти неї.

Відповідач та його представник первісний позов не визнають, заперечують проти його задоволення. Зустрічний позов підтримують та вважають, що малолітній син повинен проживати з батьком. Відповідач зазначив, що з вересня 2016 року дитина постійно проживає з ним, до цього ж дитина, за згодою батьків, проживала як з матерію, так і з батьком. Також приймали участь у вихованні і бабусі та дідусь.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Також, підтримав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком, який складений з урахуванням інтересів дитини.

Вислухавши сторони, дослідивши представлені докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160, ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). Дитина народилась у період зареєстрованого шлюбу та який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 листопада 2016 року був розірваний, що не оспорюється сторонами.

Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо. Мати ОСОБА_1 позивач по справі, в АДРЕСА_2 (а.с.107), батько ОСОБА_3 відповідач по справі, не зареєстрований, але проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.22, 132).

Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини.

Батько дитини ОСОБА_3 є фізичною особою- підприємцем, сума його доходу за період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року становить 119 710 грн (а.с.25).

ОСОБА_3 на підставі договору дарування є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.26-27).

Мати дитини ОСОБА_1 працює в Чернігівському дошкільному навчальному закладі №10 на посаді практичного психолога (а.с.40), розмір її заробітної плати з грудня 2016 рок становить 3000 грн (а.с. 102).

Згідно довідки дитячої поліклініки №1 Чернігівської міської ради від 12.10.2016 року ОСОБА_6 обслуговується в дитячій поліклініці №1 з червня 2013 року, до медичного закладу дитину приводить мати (а.с.36).

Згідно довідок Чернігівського дошкільного навчального закладу №10 року, ОСОБА_6 з червня 2015 року відвідував ДНЗ № 10, приводили та забирали дитину дідусь та бабусі (а.с.24); ОСОБА_1 була присутня на батьківських зборах, вона інколи приводила та забирала дитину (а.с.39); з 01.10.2016 року ОСОБА_6 виведений із списків ДНЗ №10 у звязку з не відвідуванням (а.с.37,38).

Згідно довідки студії «Розумка» від 06.09.2016 року, ОСОБА_6 у період з 01.07.2015 року по 01.06.2016 року відвідував «Студію дитячого розвитку та англійської мови «Розумка», куди привозив його батько (а.с.23).

В матеріалах справи також містяться характеристики на ОСОБА_1, видані завідувачем Чернігівського ДНЗ №10, а також сусідкою за місцем проживання. В них ОСОБА_1 охарактеризовано з позитивної сторони, як ввічливу, доброзичливу, трудолюбиву особу без шкідливих звичок (а.с.43,45).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 сусідка позивача, охарактеризувала з позитивної сторони ОСОБА_1, як турботливу матір, яка займалася вихованням та утриманням сина на належному рівні. Зазначила, що дитина проживала разом з матірю з 2013 року до вересня 2016 року. Деякий час позивачка їздила на заробітки до Росії. Колишнього чоловіка ОСОБА_1 вона не знає, за адресою проживання малолітнього ОСОБА_6 його ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_9 вихователь Чернігівського ДНЗ №10, в судовому засіданні пояснила, що з червня 2015 року малолітній ОСОБА_6 відвідував дитячий садочок, куди його приводила мати, бабусі та дідусь. Батька дитини вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_10 сусідка позивача, в судовому засіданні пояснила, що вона працює двірником ТОВ «Майас Сілтумс». На початку вересня 2016 року була свідком коли батько ОСОБА_3 вирвав з рук матері - ОСОБА_1 малолітню дитину і посадив її в машину. Зазначила, що дитина чинила супротив, хлопчик плакав не хотів йти з батьком. Мати бігла за машиною, після чого викликала поліцію. Зазначила, що до вересня 2016 року хлопчик проживав з матірю.

Актами обстеження житлово-побутових умов позивача та відповідача підтверджується, що й в квартирі, де проживає мати дитини, й в квартирі де проживає батько з сином ОСОБА_7, створені належні умови для комфортного проживання малолітньої дитини (а.с.105,106).

Таким чином, в матеріалах справи містяться документи, які позитивно характеризують як позивача так і відповідача, при цьому кожен із документів свідчить не лише про людські якості сторін, а і засвідчує їхню участь у вихованні сина.

Рішенням виконавчого комітету Новозаводської районної у м. Чернігові ради №263 від 26.12.2016 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком (а.с.85,86).

На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить будь-яких достатніх обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком. У висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження. Крім того, висновок взагалі не визначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітнього сина з матірю.

Водночас, із діагностичного обстеження, проведеного Чернігівським міським центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 19.12.2016 року №1414 вбачається, що малолітня дитина любить батька, але потребує материнської любові та уваги, якої наразі їй не вистачає (а.с.87).

До того ж, з вересня 2016 року позивачка була позбавлена можливості спілкуватись з дитиною, оскільки чинились перешкоди з боку відповідача, у звязку з чим позивачка зверталась до органів поліції, органу опіки та піклування (а.с. 34-35).

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

При вирішенні спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з матірю не встановлено.

Посилання представника відповідача на інформацію Державної прикордонної служби щодо постійного перебування позивача за межами України (а.с.80), як на підтвердження факту того, що позивачка не бажала належним чином займатись не ґрунтуються на доказах та не заслуговують на увагу. Так, безпосередньо відповідачем у судовому засіданні було зазначено, що за згодою батьків до вересня 2016 року малолітній син проживав як з матірю, так і з батьком; також приймали участь у його вихованні і бабусі та дідусь. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту неналежного виконання позивачем батьківських обовязків по відношенню до малолітнього сина.

Також, доводи представника відповідача стосовно неналежних умов проживання дитини за місцем реєстрації матері спростовуються актом обстеження умов проживання (а.с.105). Крім того, зареєстровані за місцем проживання позивача її батько та брат не проживають, що підтверджується відповідними довідками (а.с.99-100).

Також, посилання відповідача про його перевагу в матеріально-побутовому стані, як на підставу передачі йому дитини на виховання, суд до уваги не приймає тому, що ця обставина не є вирішальною умовою для задоволення зустрічного позову. Суд не може керуватись рівнем доходу сторін, при визначенні місця проживання дитини і враховує лише те, що кожна зі сторін має можливість утримувати дитину матеріально, в межах покладених на неї обовязків СК України.

Враховуючи те, що сторони маючи рівне право на виховання сина, а також те, що відповідач не надав доказів існування виключних обставин для розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю, та що позивач є недобросовісною матірю, що слугувало б підставою для розлучення матері з сином, за таких обставин, суд знаходить можливим визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 з матірю ОСОБА_1

Жодних фактів, що залишення дитини з матірю буде суперечити її інтересам судом не встановлено.

При цьому, суд враховує вік малолітньої дитини, та можливість матері забезпечити усі необхідні умови побуту, виховання та розвитку дитини.

Проте, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання, суд виходить з того, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків.

З огляду на вищезазначені обставини, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю.

У свою чергу, батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матірю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Верховною Радою України 27.ІХ.1991року та положення «Декларації прав дитини» регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу.

За умов частини першої та третьої ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей, та інші обставини, що мають істотне значення.

На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст. 181 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Як зазначено в ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що відповідач не надав суду доказів про наявність у нього стабільного, регулярного заробітку (доходу), про що свідчать і надані довідки (а.с.25, 131), суд вважає можливим та доцільним визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, враховуючи стан здоровя та матеріальне становище дитини, матеріальне становище платника та одержувача аліментів, відсутність у платника інших аліментних зобовязань, розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, а також беручи до уваги, що позивач в силу закону також зобовязана утримувати сина, суд вважає за необхідне, позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно.

За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Однак, зважаючи на те, що даним рішенням місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, суд дійшов до висновку про те, що саме з дня набрання даним судовим рішенням законної сили, на відповідача має бути покладено обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини.

Позивачем понесені та документально підтвердження витрати по сплаті судового збору за вимоги щодо визначення місця проживання дитини, які у відповідності до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, п.3 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимоги щодо стягнення аліментів.

У звязку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, понесені відповідачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 218, 292 ЦПК України, ст. ст.19, 141, 157, 160, 161, 180, 183, 184, 191 СК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Новозаводська районна у м. Чернігові ради (як орган опіки та піклування) про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з дня набрання даним судовим рішенням законної сили та до повноліття дитини.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Новозаводська районна у м. Чернігові рада (як орган опіки та піклування) про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. на користь ГУК у м.Києві/м. Київ/22030106, , МФО 820019, ГУ ДКСУ у м. Києві, розрахунковий рахунок 0001, код бюджетної класифікації 22030106.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. В. Маслюк