Справа № 419/682/17
Провадження № 2-о/419/86/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Новоайдарський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді - Мартинюка В. Б.,

при секретарі - Московченко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Новоайдар Луганської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи, заінтересована особа - Новоайдарський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ в Луганській області, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Новоайдарського районного суду в інтересах ОСОБА_2 з заявою про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи, заінтересована особа - Новоайдарський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ в Луганській області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Луганськ померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

Після її смерті залишилось спадкове майно, яке ОСОБА_2 має намір успадкувати. Проте, відсутній документ який би підтверджував факт родинних відносин між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3, оскільки в свідоцтві про народження ОСОБА_2 по-батькові його матері зазначено як «ОСОБА_3», тоді як в паспорті померлої вказно «ОСОБА_3», окрім того на підтвердження факту смерті ОСОБА_3, ДУ «Луганська міська багатопрофільна лікарня №3» видане лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 21.02.2017 року та довідка про причину смерті.

При зверненні ОСОБА_2 до Новоайдарського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, з метою отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3, йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що наявні у нього документи, які є необхідними для проведення реєстрації смерті особи, є недійсними, так як видані на території тимчасово непідконтрольній українській владі, тому ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду в інтересах ОСОБА_2 з цією заявою про встановлення факту родинних відносин та факту смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ.

Заявник ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 у судове засідання не з'явились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Новоайдарського районого відділу ДРАЦС ГТУЮ в Луганській області у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, у вирішенні питання покладалась на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Луганськ померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

Після її смерті залишилось спадкове майно, яке ОСОБА_2 має намір успадкувати. Проте, відсутній документ який би підтверджував факт родинних відносин між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3, оскільки в свідоцтві про народження ОСОБА_2 по-батькові його матері зазначено, як «ОСОБА_3», тоді як в паспорті померлої вказно «ОСОБА_3», окрім того на підтвердження факту смерті ОСОБА_3, ДУ «Луганська міська багатопрофільна лікарня №3» видане лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 21.02.2017 року та довідка про причину смерті (а.с.16,17). При зверненні ОСОБА_2 до Новоайдарського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, з метою отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3, йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що наявні у нього документи, які є необхідними для проведення реєстрації смерті особи, є недійсними, так як видані на території тимчасово непідконтрольній українській владі (а.с.44), тому ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду в інтересах ОСОБА_2 з цією заявою про встановлення факту родинних відносин та факту смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ.

Факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 (а.с.14), копією свідоцтва про одруження (а.с.24), копією паспорта ОСОБА_3 (а.с.28), в яких прізвище та ім`я матері заявника співпадають з тими даними які вказані в свідоцтві про народження ОСОБА_2

Згідно п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 21.02.2017 року та довідкою про причину смерті, виданих ДУ «Луганська міська багатопрофільна лікарня №3», відповідно до яких ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ, померла ОСОБА_3, причина смерті - дисциркуляторна енцефолопатія ІІІ, атеросклероз судин головного мозку (а.с.17).

У судовому порядку можуть також бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 21.02.2017 року та довідку про причину смерті, виданих ДУ «Луганська міська багатопрофільна лікарня №3», суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Приймаючи до уваги викладені заявником обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Законом України від 04.02.2016 року № 990-VIII "Про внесення змін до ЦПК України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України", який набув чинності 23 лютого 2016 року, внесено зміни до ст. 367 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Наведені докази свідчать про те, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 209, 213-215, 256-259, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи, заінтересована особа - Новоайдарський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ в Луганській області - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки с. Дубовий Гай, Прилуцького району, Чернігівської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_3, місце смерті: Україна, м. Луганськ, у віці 94 (дев`яносто чотирьох) років, причина смерті: дисциркуляторна енцефолопатія ІІІ, атеросклероз судин головного мозку.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду в частині встановлення факту смерті ОСОБА_3 допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: В. Б. Мартинюк