Справа № 159/3068/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/773/257/17 Категорія: 20 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.

секретар судових засідань ОСОБА_1,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування реєстрації права власності та зобовязання звільнити квартиру за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій покликаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник подали заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме - про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову в частині вимог до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Рішення Ковельського міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 закрито.

Беручи до уваги прийняту відмову позивача від частини позовних вимог, судом апеляційної інстанції в цій частині рішення не переглядається.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції констатував про бездоказовість заявлених вимог та відсутність правових підстав для застосування реституції у вигляді повернення спірної квартири позивачу та звільнення такої ОСОБА_4, а також законність дій державного реєстратора при реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Такі висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи та нормах матеріального, процесуального права, що є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як гарантовано ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 серпня 2003 року ОСОБА_4Г . купив у ОСОБА_6 у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.62). Даний договір посвідчений державним нотаріусом Ковельської держнотконтори та зареєстрований в реєстрі № 1-1748.

На час звернення до суду з позовом даний договір є чинним та ніким не скасованим.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.( ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Таким чином, незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 у передбачений законом спосіб не доведена, а тому дана квартира вважається набута правомірно, а відтак відповідач не може бути позбавлений на неї передбаченого законом права.

В судовому засіданні позивач вказував, що починаючи з моменту придбання ОСОБА_4 спірної квартири він у ній проживає та нею користується.

Згідно з частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, визначав порядок проведення державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачає обовязкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначає приблизний (майже виключний) перелік таких документів (п. 2.9. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року).

З врахуванням положень ст. 182 ЦК України, ОСОБА_4 зареєстрував своє право на квартиру АДРЕСА_1 в органах БТІ.

Звертаючись з позовом про скасування державної реєстрації даної квартири, позивач не навів правових підстав необхідності скасування даної реєстрації, не обґрунтував в чому полягали порушення працівників органу БТІ під час проведення даної реєстрації, а також яким чином дана реєстрація порушує його законні права та інтереси з врахуванням чинного правовстановлюючого документу на підставі якого здійснена така реєстрація.

Таким чином суд першої інстанції цілком правомірно констатував про необґрунтованість вимог позивача у скасуванні державної реєстрації та відмовив у їх задоволені.

Крім того, позивач заявив вимогу про звільнення даної квартири.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.( ч. 1 ст. 10 ЦПК України).

Як вбачається, з уточненої позовної заяви, що подана позивачем 18.11.2016 року, ОСОБА_2 звертаючи до суду з позовом, вказував про недійсність договору купівлі продажу спірної квартири від 20.08.2003 року, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і як наслідок просив зобовязати останнього на підставі ст. 216 ЦК України її звільнити. Також позивач вказував про вчинення щодо нього злочину і як наслідок наявність правових підстав для витребування у останнього набувача спірної квартири.

Однак такі вимоги позивача не можна вважати коректними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Позов, беручи до уваги принцип диспозитивності цивільного процесу, може бути задоволений судом лише з однієї підстави, що визначена саме позивачам.

Відтак суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про зобовязання ОСОБА_4 припинити дію яка порушує право позивача на користування квартирою № 65 по пр. Шевченка, 1 в м. Ковелі та її звільнення, з підстав заявлених позивачем не можуть бути задоволені.

В суді апеляційної інстанції представник позивача посилався на те, що дану квартиру слід витребувати від відповідача, як від добросовісного набувача, однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, така вимога, як витребування майна від добросовісного набувача позивачем не заявлялась, а тому судом не розглядалась.

Покликання позивача на наявність ухвали Ковельського міськрайонного суду від 23.08.2013 року, якою звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, як на доведеність останнього у незаконному позбавлені його права власності на квартиру є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення може бути лише вирок суду, що набрав законної сили. Дана ухвала суду може бути письмовим доказом, який оцінюється на рівні з іншими доказами , з врахуванням підстав позову та заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити, а на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: