АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. З 17.02.2014р. вона працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів.

У звязку з тим, що між сторонами виник конфлікт, позивач 19.07.2016р. та 03.08.2016р. надсилала на адресу ОСОБА_2 заяви про звільнення її з роботи за власним бажанням.

Відповідач не виплатив їй заробітну плату за травень та червень 2016 року в розмірі по 1450,00грн. за кожен місяць, а всього 2900,00 грн. та компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки. На момент звернення з позовом не провів з нею передбачені законом розрахунки.

Позивач зазначала, що протягом всього часу існування порушень відповідачем норм діючого законодавства та не проведення з нею повного

22-ц/794/352/17 Провадження №722/1899/16-ц Головуючий у 1 інстанції Римлянська Г.О.

Категорія 53/55 доповідач Перепелюк І.Б.

розрахунку, вона вимушена була звертатися за захистом до контролюючих органів, за правовою допомогою, що відібрало у неї багато часу та привело до постійних хвилювань та моральних страждань. Невиплата відповідачем їй заборгованих сум негативно позначилося на її сімейному бюджеті і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема пошуку іншого заробітку.

Позивач просила стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на її користь: заборгованість по заробітній платі за травень і червень 2016 року, з врахуванням відрахованих сум належних податків і зборів, в сумі 2582,54грн.; грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки, з врахуванням відрахованих сум належних податків і зборів, в сумі 2108,65 грн.; середній заробіток за 6 місяців затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 01.07.2016р. по 31.12.2016р. в сумі 8700грн.; на відшкодування моральної шкоди суму 3500,00 грн.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1: заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 1919,89грн., яка залишилася після проведення роботодавцем відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів; заборгованість по виплаті компенсації за 57 днів невикористаної відпустки в сумі 2108,65грн., яка залишилася після проведення роботодавцем відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2016р. по 07.08.2016р. включно в сумі 1933,36грн., з якої слід провести відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів; на відшкодування моральної шкоди суму 500 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить рішення змінити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду в частині оскарження є незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки будь які відносини, повязані з отриманням в борг продуктів, жодним чином не можуть вважатися авансом по заробітній платі та враховуватися при вирішенні спірних правовідносин. Апелянт посилається на те, що суд безпідставно відмовив у стягненні зазначеної в позові суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку лише за період з 01.07.2016р. по 07.08.2016р. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції визначив суму відшкодування моральної шкоди без достатнього врахування засад розумності та справедливості.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення змінити в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні відповідач не виконав свого обовязку та не провів з позивачкою повного розрахунку, не виплатив заборгованість по заробітній платі, що є підставою для стягнення цих коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Встановлено, що 17.02.2014р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали трудовий договір, згідно якого приватний підприємець ОСОБА_2 прийняв ОСОБА_1 на невизначений строк на роботу з виконанням обовязків продавця продовольчих товарів, з 5-денним робочим тижнем, з оплатою праці в розмірі, визначеному за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати та тривалістю щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарні дні.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Вищевказаний трудовий договір 17.02.2014р. зареєстровано в Сокирянському районному центрі зайнятості за №7, 30.06.2016р. договір розірвано згідно ст.40 п.4 КЗпП України та 08.08.2016р. знято з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач отримала заробітну плату за весь період роботи у відповідача, окрім травня і червня 2016 року, яка згідно копії розрахункового листа, що міститься в матеріалах справи, становить по 1450 грн. за кожен місяць, тобто 2900грн., а отже підлягає стягненню на її користь із відповідача.

Згідно листа Сокирянської ОДПІ №050/10/24-09-17-010 від 04.01.2017р. та копії розрахункового листа ОСОБА_1 вбачається, що всі необхідні податки, збори та обовязкові платежі з даної суми відповідачем відраховано та перераховано до бюджету: за травень 10.06.2016р., за червень 11.07.2016р., за липень 09.08.2016р., після чого сума до виплати становила: за травень 2016 року 1291,27 грн., за червень 2016 року 1291,27 грн., за липень 2016 року (компенсація за 57 днів невикористаної відпустки) 2108,65 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за травень та червень в розмірі 1919,89грн., суд посилався на те, що оскільки відповідач отримала в рахунок зарплати в якості авансу продукти: в травні 2016 року- на суму 502,25грн. та у червні 2016 року на суму 160,40грн., вказані суми повинні бути відраховані із заробітної плати, яка підлягає стягненню із приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно п.20 абз.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 «Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці» не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Таким чином, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 2582,54грн., яка залишилася після проведення роботодавцем відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів.

При розгляді справи встановлено, що звільнивши позивача, розрахунки з нею не були проведені. Посилаючись на це, позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8700грн. за період з 1 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не провів розрахунки з позивачем при звільненні, задовольнив зазначені позовні вимоги частково та стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2016р. по 07.08.2016р. включно. При цьому, суд посилався на те, що з 08.08.2016р. позивач відмовлялася отримувати розрахункові кошти, які їй пропонувалися відповідачем, отже вини роботодавця в невиплаті коштів з даного періоду немає.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 цього Кодексу.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року в розмірі 8700грн. слід задовольнити.

При визначені зазначеної суми слід враховувати кількість днів затримки та середній заробіток позивача, визначений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 500грн. є обґрунтованим.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 13 даної Постанови, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, позивач посилалася на те, що порушенням законодавства про оплату праці, в частині невиплати заробітної плати, їй заподіяна моральна шкода.

Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу усі кошти належні їй при звільненні, що призвело до порушення її законних прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до розміру компенсації моральної шкоди, відхиляючи при цьому доводи апеляційної скарги в цій частині.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом першої інстанції порушені норми матеріального права, рішення в цій частині, відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, слід змінити. Частково задовольняючи апеляційну скаргу, слід стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 2582,54грн., яка залишилася після проведення роботодавцем відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 8700грн. з відрахуванням всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2017 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 2582,54грн., яка залишилася після проведення роботодавцем відрахування всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 8700грн. з відрахуванням всіх передбачених законодавством податків, зборів, обовязкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :