н/п 2/490/2264/2017 Справа № 490/9716/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2017 р. Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому посилався на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 11.04.2007 року уклали кредитнй договір № NKN0GK04040017, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 35500,00 доларів США в строк до 11.04.2017 р., а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим станом на 17.09.2015 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 28993,28 доларів США, яка складається з: 24652,46 доларів США - заборгованість за кредитом; 3728,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 351,48 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 261,13 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 28993,28 доларів США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 632633,37 грн., а також судові витрати.

Позивач до судового засідання не з*явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач до судового засідання не зявилася, направила свого представника.

Представник відповідача надала заяву про розгляд справи у її відсутності, в запереченнях посилалася на те, що кредитний договір не є підтвердженням видачі відповідачу ОСОБА_2О кредитних коштів у сумі 29000,00 доларів США, оскільки у відповідності до п. 1 розділу ІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ від 14.08.2003 року №337, підтвердженням здійснення касових операцій є касовий ордер, заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, тощо.

Окрім того, представник відповідача вказала, що всупереч вимог 2.3.3 Кредитного договору позивачем не направлялося на адресу ОСОБА_2 повідомлення про дострокове повернення кредитних коштів, а за такого строк виконання зобовязання по сплаті всієї суми кредитних коштів не настав, за такого відсутні підстави для стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі.

При цьому, представник відповідача посилалася на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки, а також докази зміни коньюктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Окрім того, вказала, що положення п. 2.3.1 Кредитного договору щодо можливості збільшення процентної ставки є несправедливими умовами договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а також звернулася із заявою про застосування строків позовної давності.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи встановлені судом.

11.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2О був укладений кредитний договір № NKN0GK04040017, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 29000,00 доларів США у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, строком до 10.04.2027 року зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати повернення суми кредиту в наступному порядку: щомісячно в період оплати надавати банку грошові кошти в сумі 342,10 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам. У випадку порушення будь-якого з зобов'язань, передбачених п.2.2.2 (сплата відсотків за користування кредитом), п.2.2.3 (сплата винагороди і комісії), позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу, що відповідає вимогам п.4.1 кредитного договору.

У відповідності до п. 7.3 Кредитного договору забезпеченням виконання боржником зобовязань за даним Договором виступає трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки та т.д., надані Банку в цілях виконання зобовязань за даним договором.

Відповідно до наданого розрахунку, сума заборгованості за кредитним договором станом 17.09.2015 року у сумі 28993,28 доларів США, яка складається з : 24652,46 доларів США - заборгованість за кредитом; 3728,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 351,48 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 261,13 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). При цьому перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 11.04.2007 року був укладений кредитний договір № NKN0GK04040017, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 29000,00 доларів США у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, з яких 6500,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбаченому кредитним договором, строком до 10.04.2027 року зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п. 5.1 цього договору він діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Тобто, сторони визначили строк дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором, а строк виконання зобов'язання до 10.04.2027 року. Як вбачається із виписки із особового рахунку, відповідачем здійснені платежі у період з 2007 року по 21.01.2015 року. До суду з позовом по даній справі банк звернувся 30.09.2015р. За такого, строк позовної давності не пропущений.

Що стосується вимог про стягнення пені, то суд враховує те, що відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України).

Проте розрахунок заборгованості, який наданий до позовної заяви не містить розрахунку заборгованості пені за цей період. В той же час в ньому зазначено, що станом на 17.09.2015р. загальний розмір заборгованості по пені становив 409,35 до. США, а 148,22 дол. США. пені було списано. Доказів того, за який період була списана позивачем пеня, а також того, що розмір пені складає остаточно 261,13 доларів США суду надано не було.

Проаналізувавши дані обставини по справі у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення пені з відповідача на користь позивача слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

За ч. 1 ст. 651 цього Кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, згідно з якою встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" ( у редакції, чинній на час укладення спірного договору ) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною .

У разі підвищення банком процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до п. 7.1 договору розмір щомісячного платежу складає 342,10 доларів США.

Пунктом 2.3.1 договору встановлено, що банк має право збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в разі зміни конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10%, порівняно з курсом долара США до гривні, установленим Національним банком України (далі НБУ) на момент укладення кредитного договору; зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ); при цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Скориставшись своїм правом, банк збільшив в односторонньому порядку відсоткову ставку за вищезазначеним договором з 28.10.2008 року.

Відповідно до ч.4 п.28 роз*яснень, викладених у Постанові Вищого спеціалізованого суду України №5 ( далі - Пленум ВССУ) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі підвищення банком процентної ставки з*ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Згідно з п. 3 Правил надання послуг поштового звязку (далі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1155, рекомендоване поштове відправлення це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з п. 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності повнолітнім членам сімї за умови предявлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак належні та допустимі письмові докази отримання відповідачем зазначеного листа в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано. Вищевикладене свідчить про те, що остання не була повідомлена про підвищення процентної ставки, а отже не прийняла пропозицію банку про зміну таких умов договору у відповідності до положень ст.642 ЦК України.

Як вбачається із наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості, з часу укладання договору відповідач виконувала свої зобов*язання за цим договором, вносила в касу банку суми щомісячних платежів, більші за розміром, ніж це встановлено договором і Банк ці суми приймав.

Після збільшення процентної ставки, а саме 28.10.2008 року вона продовжувала сплачувати щомісячні платежі на виконання кредитних зобов*язань, але це не є свідченням того, що боржник прийняла пропозицію банку про підвищення процентної ставки. Адже із наданого розрахунку не вбачається, що вона сплачувала платежі саме з врахуванням підвищеної процентної ставки.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що хоча банк і прийняв рішення про збільшення розміру процентів за кредитним договором відповідно до умов договору й до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким встановлено заборону збільшення банком розміру процентів в односторонньому порядку, та про це повідомив позивачку в передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» строк, проте доказів того, що відповідач отримала це повідомлення матеріали справи не містять.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 справа №6-2315цс16, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином суд вважає, що банк, підвищуючи процентну ставку за кредитним договором, порушив вимоги п.2.3.1 договору щодо належного повідомлення про це позичальника, односторонньо підвищив цю ставку, що є порушенням як умов договору так і п.4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", тому права відповідача підлягають захисту, а визначена Банком заборгованість по кредитному договору, починаючи з 28.10.2008 року по 17.09.2015 року перерахуванню виходячи з процентної ставки 10,08%: проценти відповідно до п.3.4 договору (( заборгованість за тілом кредиту х 10,08%) /360 днів х кількість днів користування); пеня за п.4.1 договору. За такого, заборгованість по відсоткам становить 1736,69 дол. США.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 24652,46 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 351,48 доларів США, то вони підлягають задоволенню.

Посилання відповідача щодо того, що кредитний договір не є підтвердженням видачі кредитних коштів у сумі 29000,00 доларів США, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.203 ЦК України, чинним є правочин зміст якого не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, має необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Укладена між сторонами угода не суперечить чинному законодавству. Окремого позову чи зустрічного позову про оспорювання укладеного сторонами кредитного договору відповідач не заявляв.

Окрім того, виходячи з положень ст.ст.640, 1054, 1055 ЦК України, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами шляхом підписання письмового договору, формою якого в даному випадку є заява позичальника. При цьому підпис позичальника в такій заяві є свідченням згоди з умовами, які пропонує кредитодавець.

Отже, між сторонами був укладений кредитний договір, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, та оскільки відповідач порушив права банку на вчасне повернення кредитних коштів, то обґрунтовано поклав на позичальника відповідальність за невиконання умов договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Визначаючи розмір пені в іноземній валюті, колегія суддів враховує вищезазначені вимоги закону та положення кредитного договору про те, що у разі укладання кредитного договору в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України на дату уплати ( п.4 кредитного договору).

Згідно п.12 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24652,46 доларів США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 537916,68 грн.; заборгованість про процентам за користування кредитом у сумі 1736,69 дол. США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 37894,58 грн.; заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 351,48 доларів США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 7669,29 грн., а всього 26740,63 дол. США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 583480,55 грн.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено за подачу позовної заяви судовий збір у розмірі 9489,50 грн., з якого з урахуванням принципу пропорційності від задоволених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8730,34 грн. (9489.50 :100% х 92% (відсоток задоволених позовних вимог по відношенню до заявлених позовних вимог)= 8730,34 грн.).

Керуючись ст.ст.14,209,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKN0GK04040017 від 11.04.2007 року у розмірі 26740,63 дол. США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 583480,55 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24652,46 доларів США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 537916,68 грн.; заборгованість про процентам за користування кредитом у сумі 1736,69 дол. США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 37894,58 грн.; заборгованість по комісії за користуванням кредитом у розмірі 351,48 доларів США, що за курсом 21,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2015 року складає 7669,29 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 8730,34 грн.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 294 -296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова