Справа № 441/1558/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1980/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта(позивача) - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Яворівської районної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Яворівської районної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Дане рішення оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та таким, що винесене із порушенням норм матеріального права. Судом не враховано, що відповідач не бере участі у вихованні доньки, не цікавиться її життя та здоров`ям. Також, зазначає, що за весь час розгляду справи про позбавлення батьківських прав, відповідачем не було вчинено жодних дій для відвідувань доньки чи хоча б спілкування з нею по телефону. Суд не взяв до уваги висновок Служби в справах дітей Яворівської РДА від 10.01.2017 року №90/19, яким з'ясовані дійсні обставини, що стосуються участі відповідача у вихованні дитини, комісія визнала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Поведінка відповідача завдає шкоди інтересам доньки, яка з раннього дитинства позбавлена батьківського піклування та називає батьком дідуся, оскільки хоче батьківської уваги, батьківського піклування та тяжко переживає, коли батько не вітає її з днем народження. Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач любить свою дочку, скучає за нею, усвідомив неправильність своєї поведінки, хоче піклуватися і дбати про неї, а в матеріалах справи відсутні переконливі докази умисної та винної поведінки ОСОБА_3 щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров"я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування чи бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з роз'ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).

З копії свідоцтва про народження вбачається, що батьком дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3, мати - ОСОБА_5.(а.с.7)

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується копією рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03.03.2014р.(а.с.8).

Сторонами визнавався і не заперечувався факт проживання доньки сторін, ОСОБА_4, разом з матір'ю.

Відповідач є платником аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання доньки, ОСОБА_4 в розмірі по 400.00 грн. щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2013р.(а.с.9-11).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивачка мотивувала тим, що відповідач вихованням дитини не займається, ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, не цікавиться навчанням та станом здоров'я дитини та ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач стверджував, що колишня дружина постійно провокувала скандали в присутності дитини, не дозволяла бачити дитину та займатися її вихованням. Для того, щоб не травмувати психіку дочки, змушений був піти з сім'ї. Однак з 17 жовтня 2013 року він регулярно сплачує аліменти на утримання дочки.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України.

Така поведінка відповідача частково є наслідком неприязних відносин між ним та його колишньою дружиною і її батьками.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції перевірив зазначені позивачкою підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та зазначені відповідачем заперечення щодо задоволення позову, відмовляючи у задоволені позову виходив з відсутності безсумнівних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, про умисне та свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, з'ясував, у чому полягає винна поведінка відповідача, причини такої поведінки, взяв до уваги наявність неприязних відносин з позивачкою та її батьками, що робить неможливим спілкування з дитиною, враховуючи те, що відповідач хоче змінити своє ставлення до дитини, та те, що позбавлення батьківських прав в силу ст. 166 СК України є виключною мірою.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено усі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апелянтів, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета