Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1407/17 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Є.У.№ 336/7867/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами Міністерства оборони України та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 02.08.1972 року по 03.06.2010 рік проходив військову службу, під час проходження якої отримав численні захворювання та йому було встановлено другу групу інвалідності , що повязане з проходженням військової служби. Посилаючись, що внаслідок захворювань він вимушений лікуватися, порушено його нормальний життєвий стан, позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя та вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з Міністерства оборони України 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 30000 гривень в рахунок компенсації моральної шкоди.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким змінити рішення в частині збільшення суми моральної шкоди в розмірі 87290,00 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заперечуючи проти судового рішення Міністерство оборони зазначає, що судом не досліджувалося питання отримання позивачем захворювання, доказів що воно сталося з вини відповідача не надано. Також відповідач зазначає, що військовослужбовці, які отримали інвалідність мають численні пільги, забезпечуються путівками для санаторно-курортного лікування, а відтак компенсація моральної шкоди вже врахована у чинному законодавстві про їх соціальний захист.

Такі доводи відповідача є безпідставними. Так, судом першої інстанції було встановлено, що 30.04.2010 року ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності з 70 % втрати професійної працездатності у звязку з захворюванням, яке повязане з проходженням військової служби, що підтверджено копією довідок МСЕК (а.с. 17, 51). Відтак посилання відповідача на те, що хвороба не повязана з проходженням служби спростовується висновком МСЕК. який не оскаржений, не визнаний недійсним.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Враховуючи, що позивачу встановлено 2 групу інвалідності, яка є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків.

Як вказують пункти 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, причинний зв'язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов'язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Відтак суд правильно зазначив, що з огляду на чинне законодавство, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності, а отже МСЕК в межах своєї компетенції зробила висновок щодо повязаності хвороби з проходженням позивачем військової служби.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, яке діє на час вирішення судом спору, встановлено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

До повноважень Міністерства оборони України підпунктами 81, 82 пункту 4 Положення віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов'язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил;

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Судом була надана оцінка посиланням представника відповідача на те, що позивачеві у відповідності до ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року було виплачено одноразову грошову допомогу у звязку з інвалідністю, у звязку з чим обов'язок компенсування йому шкоди внаслідок інвалідності вже виконаний державою.

Так, статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року вказано, що одноразова грошова допомога у разі інвалідності військовослужбовців це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби.

Вказана одноразова допомога, як зазначив суд першої інстанції, є окремим видом гарантії в системі правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Натомість право військовослужбовця на отримання компенсації заподіяної моральної і матеріальної шкоди, передбачене статтею 17 Закону України № 2011, є іншим окремим видом в системі таких гарантій, яка ґрунтується на нормах ЦК України.

Чинним законодавством не передбачено заборони одночасного застосування як положень ст. 16, так і положень ст. 17 Закону України № 2011.

Таким чином немає підстав вважати, що суд першої інстанції неправомірно поклав обовязок відшкодовувати шкоду на відповідача в справі.

Посилання відповідача на неправильне визначення судового збору також не ґрунтується на законі, тому що позивач звільнений від сплати судового збору, а його розмір визначався судом при ухваленні судового рішення 30 січня 2017 року за правилами, які діли не на час подання позову, а на час ухвалення судового рішення.

Доводи обох апеляційних скарг як позивача так і відповідача зводяться також до питання про розмір визначеної судом суми компенсації моральної шкоди.

Так, позивач у апеляційній скарзі зазначав, що визначений судом розмір відшкодування є недостатнім, тому що він зазнавав численних душевних страждань внаслідок погіршення стану здоровя, не може матеріально забезпечувати сімю, втратив спокій та рівновагу, втратив нормальні життєві звязки, має докладати додаткових зусиль для організації свого життя, тому просив збільшити розмір відшкодування моральної шкоди.

Відповідач навпаки вважав, що розмір моральної шкоди не підтверджений документальними доказами наявності моральних страждань.

Разом з тим, судом першої інстанції було враховано як доводи позивача щодо розміру завданої шкоди так і те, що ОСОБА_3 отримав одноразову грошову допомогу розмірі, який визначений саме для військовослужбовців, яким встановлено інвалідність під час проходження військової служби, а також користується пільгами, які встановлені для військовослужбовців-інвалідів, що свідчить про те, що державою передбачені заходи з метою соціальної адаптації позивача та компенсації йому шкоди.

Відтак виходячи з положень статті 23 ЦК України, та оцінивши надані сторонами доводи щодо сутності та змісту і розміру моральної шкоди, суд першої інстанції в межах своєї компетенції визначив такий розмір , виходячи з засад розумності та справедливості.

Тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині судова колегія також не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України та апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: