Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2011 року б/н, яка утворилася станом на 30 листопада 2015 року, у розмірі 22 414 грн 27 коп., із яких: 6 550 грн 12 коп. - заборгованість за кредитом; 12 128 грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 192 грн 30 коп. - пеня та комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 043 грн 54 коп. - штраф (процентна складова), крім того, судовий збір у сумі 1 218 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору від 05 січня 2011 року № б/н ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом банку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30 листопада 2015 року має заборгованість 22 414 грн 27 коп., яку позивач просив стягнути з нього на свою користь.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2011 року б/н, яка утворилася станом на 30 листопада 2015 року, у розмірі 22 414 грн 27 коп., із яких: 6 550 грн 12 коп. - заборгованість за кредитом; 12 128 грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 192 грн 30 коп. - пеня та комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 043 грн 54 коп. - штраф (процентна складова) та судовий збір у сумі 2 557 грн 80 коп.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2016 року виправлено описки та арифметичну помилку в резолютивній частині рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року: стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2011 року б/н, яка утворилася станом на 30 листопада 2015 року, у розмірі 19 342 грн 21 коп., із яких: 6 550 грн 12 коп. - заборгованість за кредитом; 10 648 грн 55 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 600 грн - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 043 грн 54 коп. - штраф (процентна складова) та судовий збір у сумі 2 557 грн 80 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції зазначеним нормам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності і позивач не просив його поновити, а також у справі немає достовірних і переконливих доказів про те, що відповідач був ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, витяг із яких позивач долучив до матеріалів справи, оскільки в них немає підпису відповідача.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та, переглядаючи справу в апеляційному порядку, виходив із того, що термін дії картки № НОМЕР_1 «Універсальна» установлено до березня 2016 року (а. с. 129), а до суду з позовом позивач звернувся у січні 2016 року, крім того, згідно з розрахунком заборгованості останній платіж відповідачем було вчинено 06 грудня 2012 року в сумі 13 грн 25 коп. (а. с. 5-зворот).

При цьому апеляційний суд зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості змінено позивачем в апеляційній скарзі щодо пені та процентів з урахуванням строків позовної давності і відповідачем не надано щодо нього заперечень, а тому прийнято апеляційним судом.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просило ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за тілом кредиту у повному обсязі, тобто у сумі 6 550 грн 12 коп.; заборгованість за процентами за останні 3 роки до дня звернення до суду, тобто за період із 30 листопада 2012 року по 30 листопада 2015 року у сумі 10 648 грн 55 коп.; заборгованість із пені за останні 12 місяців, що передували зверненню до суду, тобто за період із 30 листопада 2014 року по 30 листопада 2015 року у сумі 600 грн (а. с. 125-128).

Таким чином, позивач в апеляційній скарзі зменшив розмір позовних вимог, що чинним ЦПК України під час перегляду справи в апеляційному порядку не передбачено.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд залишив поза увагою вищевказані положення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. п. 3.1.1, 5.4 Правил граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

До апеляційної скарги представником позивача додано скриншот - інформацію за карткою № НОМЕР_1, строком дії - 03/16 (а. с. 129).

На підставі цього доказу апеляційний суд вважав установленим факт, що термін дії картки № НОМЕР_1 «Універсальна» до березня 2016 року.

Проте згідно з доданою позивачем до позовної заяви копією довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, в ній містяться відомості щодо договору SAMDN8620, однак судом не установлено строку дії цієї картки.

Разом із тим апеляційний суд на порушення вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України не з'ясував питання про те, чому вищевказаний скриншот не був поданий позивачем до суду першої інстанції та які поважні причини зумовили його неподання.

Крім того, звертає на увагу той факт, що наявні у справі Умови і Правила надання банківських послуг (а. с. 9-23) не підписані відповідачем як позичальником, тому з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, апеляційний суд повинен був дослідити питання про те, чи є ці Умови і Правила надання банківських послуг складовою частиною укладеного між сторонами договору та які насправді умови цього договору.

Також, установивши, що останній платіж відповідачем було вчинено 06 грудня 2012 року в сумі 13 грн 25 коп., суд не з'ясував, яким чином було внесено вищевказану суму (до каси банку, через банківський термінал чи іншим шляхом), не витребував від позивача первинних документів про вказану сплату для дослідження зазначеного в них підпису платника та не з'ясував особу платника.

Таким чином, питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України з урахуванням зазначених вище обставин судом належним чином не з'ясовано.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У зв'язку з цим не є достатньо обґрунтованими висновки апеляційного суду про стягнення з відповідача 600 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 043 грн 54 коп. штрафу (процентна складова).

З урахуванням викладеного також підлягає скасуванню ухвала апеляційного суду про виправлення описки та арифметичної помилки в резолютивній частині рішення від 17 жовтня 2016 року.

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак