Справа № 683/3517/16-ц
08 лютого 2017 року Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області
головуючої-судді ОСОБА_1
при секретарі Васічевій О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_2 до Старокостянтинівської міської ради про визнання права власності,
В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, а саме: на 1/2 частку даної квартири внаслідок приватизації, а на іншу частку в порядку спадкування по закону після смерті ОСОБА_3, померлого 18 листопада 1997 року.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 18 листопада 1997 року помер її чоловік ОСОБА_3 Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 квартири АДРЕСА_2 (бувший Мануїльського) в м. Старокостянтинові, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Старокостянтинівським цукровим заводом 24 жовтня 1994 року. Вона є його спадкоємицею, оскільки перебувала на його утриманні з 1993 року по день його смерті, що встановлено рішенням Старокостянтинівського районного суду від 11 жовтня 2016 року.
Листом - відмовою приватного нотаріуса Старокостянтинівського районного нотаріального округу від 08 червня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що правовстановлюючий документ на вказану квартиру виданий неуповноваженим органом. З цієї ж підстави вона не може розпорядитися належною їй 1/2 часткою зазначеної квартири.
Представник позивачки адвокат ОСОБА_4 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити.
Представник відповідача Старокостянтинівської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 08 лютого 2017 року суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Старокостянтинівським цукровим заводом 24 жовтня 1994 на підставі розпорядження від 03 жовтня 1994 року за № 47, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_3. Згідно даних інвентарної справи вказана квартира зареєстрована Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності на підставі даного свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 3989.
ОСОБА_3 помер 16 листопада 1997 року, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії І-БВ № 069561, виданого Старокостянтинівським районним відділом РАГС 18 листопада 1997 року.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 11 жовтня 2016 року встановлено факт перебування ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_3, який помер 16 листопада 1997 року, з 1993 року по день його смерті.

У відповідності до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), діями, що свідчили про прийняття спадщини визнавалися фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та/або подання до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК України 1963 року, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (довідка (Ф-7) «Про сумісну реєстрацію до дня смерті», видана Старокостянтинівським комбінатом комунальних підприємств від 06 червня 2016 року за № 2736).

Як вбачається з листа відмови приватного нотаріуса Старокостянтинівського районного нотаріального округу від 08 червня 2016 року за № 199/01-16 ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до суду для оформлення спадщини за законом до майна померлого 16 листопада 1997 року ОСОБА_3, зокрема, через те, що документи на квартиру АДРЕСА_2 (бувший Мануїльського) в м. Старокостянтинові видані неуповноваженим органом.

Згідно ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до розяснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

В силу ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до п. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Згідно п. п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема, п. 28 Положення передбачалася обовязкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру.

У відповідності до матеріалів інвентарної справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28 вересня 1994 року у встановленому законом порядку звернулися з заявою на імя завідуючого відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради для приватизації заявленої квартири, за наслідком розгляду якої останнім, згідно розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради від 03 жовтня 1994 року за № 47, Старокостянтинівським цукровим заводом видано 24 жовтня 1994 року свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано Старокостянтинівським БТІ у реєстрову книгу за № 3989.

Проаналізувавши зібрані у судовому засіданні докази, кожний окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спадкодавець ОСОБА_3 за свого життя та ОСОБА_2 набули право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до закону.

Приймаючи до уваги те, що позивачка є його спадкоємицею за законом та прийняла спадщину, однак не може оформити право власності на вказане спадкове майно та не може розпорядитися належною їй часткою спірної квартири через відсутність належного правовстановлюючого документу, її права підлягають захисту.

З огляду на вищевикладене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 224-226 ЦПК України, на підставі ст. 328, ч. 2 ст. 331, ст. 392, ст. ст. 1216-1218 ЦК України, ст. 549 ЦК України 1963 року, ч. ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 1, п. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Хмельницького області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня ухвалення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ______________