Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в період з 1989 року по 2001 рік він працював на заводі «АвтоКрАЗ» майстром у ливарному цеху. Із 13 листопада 2013 року знову повернувся на завод, де до скорочення працював майстром плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху. 06 жовтня 2015 року позивач був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, вважає, що він має переважне право на залишення на роботі, йому не були запропоновані всі вакантні посади, які були наявні на підприємстві.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 надав суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просив задовольнити його позовні вимоги, визнавши, що працівниками ПАТ «АвтоКрАЗ» при скороченні його зі штату заводу були грубо порушені його права, а також сама процедура скорочення, тим самим своїми діями та бездіяльністю принизили його честь, гідність, ділову репутацію, чим завдали йому значної моральної шкоди; стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди 50 тис. грн; зобов'язати керівництво ПАТ «АвтоКрАЗ» в особі генерального директора ЧернякаР.Е. поновити його на роботу на посаді майстра плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху АП ПАТ «АвтоКрАЗ».

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким поновити йому строк звернення до суду, задовольнити його позовні вимоги шляхом зобов'язання відповідача поновити його на посаді майстра плавильно-заливальної дільниці сталеливарного цеху АП ПАТ «АвтоКрАЗ», стягнути з відповідача на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дотримано вимог КЗпП України при звільненні позивача з роботи.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та, ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та порушення відповідачем норм КЗпП України щодо порядку вивільнення працівників, оскільки відповідач не запропонував позивачу посад, які були вакантними у товаристві у період із 01 серпня 2015 року по 10 жовтня 2015 року, а саме: начальника служби (електротехнічний цех), начальника ел. лабораторії; начальника виробничо-диспетчерського бюро, начальника зміни (виробничий відділ), заступника головного технолога по механічній обробці, начальника управління контролю якості, провідного спеціаліста (відділ капітального будівництва), провідного спеціаліста (управління організації праці та заробітної плати), геодезиста (бюро технадзору), економіста із планування, бухгалтера.

Проте, відмовляючи в задоволенні указаного позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач пропустив установлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду та не надав жодних доказів, які б свідчили про поважність причин його пропуску.

Із вказаними висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. ч. 1 та 3 ст. 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільненнядо дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правові позиції у постановах від 01 квітня 2015 року усправі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року № 6-491цс15, на які послався апеляційний суд на обґрунтування рішення.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у постановах від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15 та від 01 березня 2017 року № 6-2485цс16.

Однак, установивши, що у період із 01 серпня 2015 року по 10 жовтня 2015 року у товаристві були вакантними вищевказані посади, апеляційний суд не з'ясував питання про те, чи були серед них такі посади, які б відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача.

За таких обставин передчасними є висновки апеляційного суду про незаконність звільнення позивача та порушення відповідачем норм КЗпП України щодо порядку вивільнення працівників.

Крім того, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 абз. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи 06 жовтня 2015 року, а до суду з позовом звернувся поза межами місячного строку - 20 листопада 2015 року.

Під час розгляду справи позивачем не було надано доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Усупереч зазначеній нормі апеляційний суд не роз'яснив позивачу право надати докази щодо поновлення місячного строку звернення до суду та наслідки їх неподання.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що пропуск строку звернення до суду є незначним та зумовлений незадовільним станом здоров'я позивача.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак