Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Коротуна В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Степчук Ірини Степанівни, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9, на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що 17 травня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування 3/4 частини нежитлового приміщення (будівлі магазину), що розташована за адресою АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Степчук І.С. Позивач зазначила, що дане приміщення розташоване на земельній ділянці, котра виділялася для обслуговування магазину та належить їй згідно відповідного державного акту. Однак у договорі дарування не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, що є істотною вимогою правочину в силу приписів ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Тому вважає, що під час укладання договору дарування нотаріус порушила вимоги закону щодо змісту правочину, а також не роз'яснила їй цих норм. Позивач вважає, що її права, як власника, є порушеними, а тому просить визнати недійсними договір дарування та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачем на вказане приміщення на підставі цього правочину.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір дарування 3/4 частин нежитлового приміщення, посвідчений 17 травня 2013 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу СтепчукІ.С. та зареєстрований нею у реєстрі за № 981, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 приміщення загальною площею 142,6 кв. м, що становить 3/4 ідеальних частин нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 є неукладеним, а тому позивачем неналежно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи 17 травня 2013 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким позивач подарувала, а відповідач прийняв в дар приміщення (магазину), площею 142,6 кв. м, що становить 3/4 ідеальних частин нежитлового приміщення та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У договорі відсутні відомості про розмір та кадастровий номер земельної ділянки на якій знаходиться нерухоме майно.

Зазначаючи про неукладеність оспорюваного договору суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували того, що договір дарування 3/4 частин нежитлового приміщення підписаний сторонами, що свідчить про досягнення між ними згоди стосовно істотних умов договору та вважається укладеним з моменту його підписання та державної реєстрації.

Крім того, відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно з ч. 6 ст. 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки є істотною умовою лише того договору, який передбачає перехід права на земельну ділянку. Такими, зокрема, є договори, за якими до набувача переходить право власності на житлові будинки, будівлі та споруди. Проте договори щодо переходу права власності на частку у праві спільної часткової власності можуть не передбачати переходу права на земельну ділянку, а тому вносити до такого договору відомості стосовно земельної ділянки не обов'язково.

Суди не звернули уваги та дійшли до передчасного висновку, що згідно оспорюваного договору предметом дарування було приміщення, як самостійний об'єкт, оскільки дані висновки не відповідають обставинам у справі та суперечить положенням зазначеного договору, а саме п. п. 1, 4, 5 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких відповідачу належить саме 3/4 ідеальних частин приміщення.

Ураховуючи порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального законодавства та те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.М. Коротун