У х в а л а

17 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова рішенням від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року, позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») задовольнив, ухвалив у рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», у розмірі 322 тис. 952 грн 70 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 серпня 2008 року, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4 на праві власності за договором купівлі-продажу, за початковою ціною, не нижчою, ніж указана у звіті про оцінку іпотечної спірної квартири від 4 грудня 2015 року товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал», що становить 317 тис. 721 грн, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на зазначену квартиру.

Суд стягнув з ОСОБА_4 4 тис. 844 грн 29 коп. судового збору в дохід держави.

Суд також зазначив, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконанню не підлягає.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнила частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року скасувала, справу передала на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

28 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року, 12 червня 2013 року, 19 березня 2014 року, 30 вересня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 1 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 30 листопада 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, а саме: фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, апеляційний суд не встановив, судове рішення цього суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, а тому в силу статті 338 цього Кодексу це є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 11 квітня 2012 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 12 червня 2013 року касаційний суд, залишивши без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність у позивача права вимоги до відповідача за зобов'язаннями останнього перед первісним кредитором з огляду на те, що надані ним у судових засіданнях докази не відповідають вимогам статті 59 ЦПК України щодо їх допустимості;

- в ухвалі від 19 березня 2014 року касаційний суд, направивши справу на новий апеляційний розгляд, дійшов висновку про те, що, вирішуючи спір, апеляційний суд на порушення норм статей 11, 303 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог і, замість вирішення спору про виділ кожній зі сторін частини домоволодіння та земельної ділянки і про припинення права їх спільної власності на зазначене майно, вирішив питання поділу будинку між сторонами за правилами, встановленими статтею 372 ЦК України;

- в ухвалі від 30 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відмову в задоволенні позовних вимог банку, оскільки банк не надав ні оригіналу вказаного кредитного договору, ні доказів отримання відповідачем коштів за цим договором, а також не довів, що копія цього договору (яка була надана до суду) виготовлена з оригіналу; крім того, касаційний суд погодився також з висновком суду апеляційної інстанції (який скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог) про те, що неукладеність і недійсність договору призводять до різних правових наслідків, а тому за відсутності доказів передачі банком грошових коштів особі договір є неукладеним і не потребує визнання його недійсним.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, якою справу направлено на новий апеляційний розгляд і про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Таким чином, подану ОСОБА_4 заяву про перегляд судових рішень вважати обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко