Справа № 635/7128/16-ц
Провадження по справі № 2/635/26/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Бобко Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, яким просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку №13 з надвірними будівлями по вул. Нова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував з відповідачем у шлюбі з 19 грудня 1981 року по 30 серпня 2011 року, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірваний. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори сторони придбали незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 82% з надвірними спорудами сараєм, колодязем, теплицею, літнім душем, вбиральнею, зливною ямою, огорожею, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13, який рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2013 року визнаний обєктом спільної сумісної власності сторін. У 2003 році зазначений обєкт був закінчений будівництвом спільно сторонами і 12 лютого 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області на замовлення позивача зареєстрована Декларація про готовність обєкта до експлуатації. Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0962 га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, позивач отримав 10 грудня 2011 року на підставі рішення XVII сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 28 січня 2008 року, тобто після розірвання шлюбу з відповідачем, а тому позивач вважає що набув право власності на зазначену ділянку одноособово. На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року відповідач зареєструвала право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13. Разом з тим, зазначене рішення суду не містить даних щодо визнання за будь-ким права власності на іншу ? частину зазначеного будинку, у звязку з чим позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на зазначену частину.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, яку в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0962 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1981 року по 17 листопада 2011 року. 15 січня 2002 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач уклав договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку №85 з надвірними будівлями сараєм, колодязем, теплицею, літнім душем, вбиральнею, зливною ямою, огорожею, що знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13, при цьому до примірника договору як його невідємна частина додавалась виписка з рішення Виконкому Харківської районної ради народних депутатів №336 від 16 квітня 1991 року, яким власнику була виділена земельна ділянка площею 893 кв.м. з фонду земель Пісочинської селищної ради в безстрокове користування для індивідуального будівництва житлового будинку. 10 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0962 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13, кадастровий номер :00:014:0079, виданий на підставі рішення XVII сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 28 січня 2008 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2013 року встановлений факт того, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 15 січня 2002 року незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 85% з надвірними будівлями сараєм, колодязем, теплицею, літнім душем, вбиральнею, зливною ямою, огорожею, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та встановлений факт ведення будівництва зазначеного житлового будинку подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період їхнього шлюбу. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, право власності на зазначену частку будинку зареєстроване за позивачем за зустрічним позовом 25 листопада 2014 року. Разом з тим, згідно листа приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 №187/01-16 від 23 травня 2016 року, позивач за зустрічним позовом не може належним чином реалізувати свої правомочності щодо належної їй частки в праві власності на житловий будинок, оскільки право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок, оформлено в цілому за ОСОБА_2 Посилаючись на норми ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України вважає, що з набуттям права власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, до неї перейшло й право власності на земельну ділянку, на якій розміщений зазначений будинок, у розмірі частки права власності на цей будинок.

Позивач за основним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши про обставини, викладені вище, в задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені в ст. 140 ЗК України, їх перелік є вичерпним та розширенню не підлягає. ОСОБА_3 своїм правом, передбаченим ст. 118 ЗК України щодо приватизації земельної ділянки не скористалася, з відповідною заявою до Пісочинської селищної ради не зверталася, а оскільки питання приватизації земельної ділянки вирішується виключно селищною радою, вважає, що таке питання не повинно розглядатися судом у даному випадку. Крім того, просив застосувати наслідки ст. 267 ЦК України до вимог за зустрічним позовом, оскільки ОСОБА_3 знала про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_2, однак своїм правом щодо приватизації не скористалася. Також позивач за основним позовом зазначив, що право власності на вищевказаний житловий будинок у відповідача виникло в 2014 року у звязку з постановленням судового рішення, в якому жодних застережень щодо долі земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку, не зазначено, а тому вважає необхідним застосовувати до спірних правовідносин норми ЗК України в редакції від 01 липня 2014 року. Спірна земельна ділянка приватизована позивачем за основним позовом вже після розірвання шлюбу, а саме 10 грудня 2011 року.

Представник відповідача за основним позовом ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги та просив їх задовольнити, пояснивши про обставини, викладені вище, проти задоволення основного позову не заперечував.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги за основним та за зустрічним позовом такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року за ОСОБА_3 визнане право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області. Право власності на вказане майно ОСОБА_3 зареєструвала 25 листопада 2014 року за реєстровим №7889932, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30265354 від 01 грудня 2014 року.

Як вбачається зі змісту вищевказаного рішення суду, судом було встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, який закінчений будівництвом у грудні 2003 року в період перебування позивача ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі та прийнятий в експлуатацію Інструкцією державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області в лютому 2013 року в порядку, визначеному законодавством, є обєктом нерухомого майна, набутого подружжям ОСОБА_2 у шлюбі, тобто обєктом їх спільної сумісної власності, а відтак і предметом поділу між останніми відповідно до приписів СК України.

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області за ОСОБА_3 було визнано рішенням суду в порядку поділу майна подружжя.

Разом з тим, залишилося відкритим питання щодо права власності на іншу ? частину вищевказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд.

Відповідно до вимог ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається зі змістуРішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Харківської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_6 №31421124 від 16 вересня 2016 року, ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 239,40 кв.м., розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13 у звязку з наявністю запису про реєстрацію права власності на ? частину зазначеного житлового будинку за третьою особою на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року.

Згідно ст..319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, враховуючи що рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року за ОСОБА_3 визнане право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області в порядку поділу майна подружжя, тобто частка майна дружини визначена, суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на зазначений житловий будинок позивача за основним позовом, визнавши за ним право власності також на ? частину спірного нерухомого майна, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя.

При задволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 суд виходять з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено ч.1 ст. 125 ЗК України.

У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ №461467 від 10 грудня 2011 року, виданого на підставі рішення XVII сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 28 січня 2008 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка 0,0962 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13, кадастровий номер :00:014:0079.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст. 120 ЗК України в редакції закону від 06 вересня 2014 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Як розяснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К України, 377 ЦК України.

Вищевказані норми права закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16та від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року в порядку поділу спільного майна подружжя набула право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться по вул. Нова, 13 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, до неї у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України перейшло й право власності на земельну ділянку площею 0,0962 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13, кадастровий номер :00:014:0079, належну її колишньому чоловіку ОСОБА_2 на праві власності, на якій фактично розташоване вищевказане домоволодіння.

Питання про розподіл понесених судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Згідно квитанції б/н від 04 жовтня 2016 року, при предявленні позову до суду позивачем за основним позовом ОСОБА_2 були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 гривні.

Разом з тим, як вбачається зі змісту Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 12 лютого 2013 року, вартість спірного житлового будинку становить 1018431 гривень. Відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна. Таким чином, враховуючи вимоги ч. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, який діяв на день подання позовної заяви), яким передбачена ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру, а саме 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, судовий збір за подання ОСОБА_2 основного позову про визнання права власності на ? частину житлового будинку становить 5092,15 гривень.

Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за основним позовом, суд стягує з відповідача за основним позовом на користь позивача за основним позовом понесені ним судові витрати у розмірі 1073 гривні, на користь держави - 4019,15 гривень.

Згідно квитанції №43 від 28 листопада 2016 року, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 за подання до суду зустрічної позовної заяви про визнання права власності на ? частину земельної ділянки був сплачений судовий збір у розмірі 1040 гривень.

Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про повне задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки та враховуючи вартість земельної ділянки, яка в даному випадку згідно Звіту про експертну грошову оцінку від 07 листопада 2016 року становить 207936 гривень, суд стягує з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом понесені ним судові витрати у розмірі 1039,68 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 197, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину житлового будинку задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, 13.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь держави судовий збір у розмірі 4019 (чотири тисячі девятнадцять) гривень 15 копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0962 га з цільвоим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Нова, буд.13, кадастровий номер :00:014:0079.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1039 (одна тисяча тридцять девять) гривень 68 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя