14.03.2017 227/116/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Корнєєвої В.В.,

при секретарі - Заварзіній Я.С.,

за участю

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Гончарова В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради Донецької області про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з КП " Агрокомсервіс" та Добропільської районної ради. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 15.02.2016 року відповідно до умов контракту, був призначений на посаду керівника Комунального підприємства «Агрокомсервіс»Добропільської районної ради терміном на 1 рік по 14 лютого 2017 року, але з 01.12.2016 року він був звільнений за власним бажанням з посади керівника КП «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради. Працюючи на посаді керівника КП «Агрокомсервіс» він витрачав свої власні кошти на користь підприємства для придбання матеріалів, палива, ГСМ, під звіт. Станом на 21.11.2016 року у КП «Агрокомсервіс» мається перед позивачем заборгованість у сумі 17 868,64 грн. На усні вимоги позивача повернути йому суму заборгованості відповідачі не реагують. У зв'язку із затримкою у виплаті позивачу підзвітних власних коштів він відчував моральні страждання, а саме, був змушений економити на харчах, одязі. Завдана йому моральна шкода полягає у пригніченні його особистості, ігноруванням його прав, тому вважає, що незаконними діями керівництва відповідача йому було нанесену моральну шкоду, яку він оцінив у 5 000 грн. На підставі вищевикладеного просить стягнути з відповідачів комунального підприємства «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради та Добропільської районної ради на його користь заборгованість за авансовими звітами в розмірі 17868,64 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні 14.03.2017 року позивачем було надано уточнену позовну заяву, в якій уточнив свої позовні вимоги, вилучивши зі складу відповідачів Добропільську районну раду та просить стягнути з Комунального підприємства «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради на його користь заборгованість за авансовими звітами в розмірі 17868,64 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що з 15.02.2016 року по 14.02.2017 року його було прийнято на посаду керівника КП «Агрокомсервіс», але 01.12.2016 року він звільнився за власним бажанням. В підприємстві не було коштів і тому він був вимушений витрачати власні кошти на придбання палива та горюче-смазочних матеріалів, інших матеріалів, що підтверджується звітами, які знаходяться у відповідача КП"Агрокомсервіс". Заборгованість відповідача на суму 17868,64 грн. підтверджується актом звірки, який було складено ще під час роботи позивача і підписано головним бухгалтером підприємства ОСОБА_6 Позивач також зазначив, що в результаті несвоєчасної виплати заборгованості відповідачем він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 гривень. Позивач зазначає, що був змушений економити на харчах, одязі, завдана йому моральна шкода полягає у пригніченні його особистості, ігноруванням його прав внаслідок незаконних дій керівництва відповідача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити.

Представник відповідача КП «Агрокомсервіс» Гончаров В.М. в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначаючи, що дійсно на підприємстві відповідача склалася така ситуація, що працівники закупають за власні кошти необхідні матеріали, ГСМ, а потім складаються авансові звіти і підприємство згодом відшкодовує їм затрачені кошти. Представник відповідача також додав, що оскільки спір є трудовим і оскільки акт звірки взаємних розрахунків складався станом на 17.10.2016 року позивач знав, що підприємство відповідача заборгувало йому 16881-82 грн., що підтверджується авансовими звітами і оскільки протягом 3-х місяців з цієї дати позивач не звернувся до суду, він втратив право на звернення до суду із вимогою про стягнення цієї заборгованості. Що стосується суми 1700 гривень, яку позивач вніс до каси підприємства , то ця сума не підтверджена авансовим звітом, оскільки не була витрачена позивачем і не має підстав для задоволення позову в цій частині. Представник відповідача також додав, що не погоджується із позовними вимогами про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, оскільки позивач, перебуваючи на посаді директора підприємства, самостійно довів підприємство до важкого економічного стану.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного:

Судом встановлено, що 15 лютого 2016 року між Добропільською районною радою, в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника Комунального підприємства «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради терміном на 1 рік з 15 лютого 2016 року по 14.02.2017 року (а.с. 6-10). Дана обставина також підтверджується записом № 7 від 15.02.2016 р. в трудовій книжці ОСОБА_1, що зроблений на підставі розпорядження № 7рК від 11.02.2016 року (а.с. 11 зворот).

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що його було звільнено з КП «Агрокомсервіс» за власним бажанням за ст. 38 п. 1 КЗпП України на підставі наказу № 47-к від 01.12.2016 року, про що свідчить запис в трудовій книжці № 8 від 01.12.2016 року (а.с. 11 зворот).

Згідно зі ст. 21 КЗпП трудовий договір це є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін.

В судовому засіданні представник відповідача Гончаров В.М. суду підтвердив, що на підприємстві в зв"язку із недостатністю обігових коштів склалася така ситуація, в якій працівники підприємства в разі невідкладної потреби купували за власні кошти необхідні матеріали, ГСМ, а потім підприємство відшкодовувало витрачені працівниками кошти.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що працює головним бухгалтером КП " Агрокомсервіс» з 01.03.2016 року, і в тому числі під керівництвом позивача до 01.12.2016 року. Свідок підтвердила, що в зв'язку з відсутністю коштів на підприємстві позивач ОСОБА_1 купував матеріали, паливо, ГСМ за власні кошти. Витрати, які поніс позивач, включалися до авансових звітів.Свідок ОСОБА_6 повідомила, що заборгованість підприємства перед позивачем підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 17 жовтня 2016 року між КП «Агрокомсервіс» та ОСОБА_1 (а.с. 12) і до теперішнього часу заборгованість по авансовим звітам в сумі 17868 грн. 64 коп. позивачу не виплачена.

В підтвердження обгрунтованості складання акту звірки взаємних рахунків свідком ОСОБА_6 в судовому засіданні було надано копію картки рахунку НОМЕР_1 за 15.02.2016-01.12.2016 року та копію оборотно-сальдової відомісті по рахунку НОМЕР_1 за 15.02.2016-20.12.2016 року, відповідно до яких заборгованість КП «Агрокомсервіс» перед ОСОБА_1 складає 17868,64 грн., які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи (а.с. 56-153, 156).

В судовому засіданні також було досліджені надані для огляду свідком ОСОБА_6 первинні документи, які підтверджують правомірність витрачання коштів і інтересах підприємства позивачем(чеки, відомості), які додавадися позивачем під час складання авансових звітів.

Свідок ОСОБА_6 суду підтвердила, що добровільно , без примусу та на підставі даних бухгалтерського обліку, склала акт звірки взаємних розрахунків 21.11.2016 року, але зазначено, що розрахунки станом на 17.10.2016 року, оскільки останній авансовий звіт був в жовтні 2016 року, всього звітів було на суму 16168,64 коп., але після цього позивач для того, щоб підприємство мало можливість приймати участь у тендері вніс до каси підприємства 1700 гривень, ці гроші також підприємство йому не повернуло, оскільки не було коштів.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2015 № 841(зареєстровано в Міністерстві юстиції Україн 13 жовтня 2015 р. за № 1248/27693) «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання» дія цього Порядку поширюється на осіб, що видали платнику податку - фізичній особі кошти на відрядження або під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, та платників податків - фізичних осіб, які отримали такі кошти. Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження зазначене позивачем про те, що ним було витрачено на користь підприємства власні кошти в сумі 16168,64грн., про що позивачем було складено авансові звіти, а також те, що позивачем було внесено до каси підприємства 1700 гривень для необхідності участі підприємства в тендері. Представник відповідача та головний бухгалтер відповідача ОСОБА_6 підтвердили, що така заборгованість існує і підприємство дійсно має борг перед позивачем в розмірі 17868,64 грн., який до цього часу не сплачений, оскільки на підприємстві не було коштів.

Оскільки в судовому засіданні було підтверджено відповідачем, що підприємство дійсно має борг перед позивачем в розмірі 17868гн.64 коп, з яких 16881-82 грн., це сума підзвіту, а 1700 гривень, це сума яка внесена позивачем до каси підприємства для можливості участі в тендері, що підтверджується бухгалтерськими документами відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача з відповідача всієї суми заборгованості , а саме 17868грн.64 коп.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що у зв'язку із затримкою у виплаті позивачу підзвітних власних коштів він відчував моральні страждання, а саме, був змушений економити на харчах, одязі. Завдана йому моральна шкода полягає у пригніченні його особистості, ігноруванням його прав.

Суд вважає, що в судовому засіданні не було доведено наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки під час судового розгляду було з"ясовано, що заборгованість перед позивачем з боку підприємства виникла внаслідок діяльності підприємства, яким керував на той час позивач. Окрім того, в судовому засіданні позивач суду повідомив, що не може надати підтвердження того, що він звертався до відповідача після звільнення його з роботи з питання погашення зазначеної заборгованості перед ним. Позивачем не доведено перед судом наявність моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків та не надано доказів застосування додаткових зусиль для організації свого життя в зв"язку із наявністю заборгованості підприємства з виплати сум , витрачених в інтересах підприємства.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, які в свою чергу підлягають задоволенню частково, в іншій частині позовних вимог слід відмовити з вищенаведених підстав.

Суд, аналізуючи спірні відносини, приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем склалися саме трудові відносини і позивач, витрачав кошти в інтересах свого підприємства, знаходячись на посаді керівника цього підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідач в порушення ст.116 КЗпП УКраїни в день звільнення не провів остаточний розрахунок із позивачем та не відшкодував суму витрачених позивачем власних коштів на користь підприємства в розмірі 17868,64грн. Суд не може погодитися із ствердженням представника відповідача про те, що позивач пропустив з-х місячний строк на звернення до суду із позовною вимогою про стягнення підзвітних сум, оскільки будь-яке відрахування строків звернення до суду в данному випадку починається із моменту звільнення позивача, а позивач звернувся до суду 18.01.2017 року, тобто протягом 2 місяців з моменту звільнення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 500,07 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 60, 208-215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до КП «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради Донецької області про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради Донецької області на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 17 868 (сімнадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім) гривень 64 копійки.

Стягнути з Комунального підприємства «Агрокомсервіс» Добропільської районної ради Донецької області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 500 (п'ятсот гривень) 07 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені в судовому засіданні 14 березня 2017 року. Повний текст судового рішення виготовлено згідно вимог ст. 209 ЦПК України 17 березня 2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Корнєєва