Номер провадження: 22-ц/785/353/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі - Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої 04 вересня 2012 року внаслідок дорожньо транспортної пригоди. Остаточно уточнив вимоги, та виклав їх в редакції від 27.07.2015 року (а.с.184-187,т.1), просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 498 877,50 грн. на відшкодування майнової шкоди, 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача ОСОБА_4 Транспортного Страхового Бюро України на його користь грошову суму в розмірі 50000 грн. з метою відшкодування страхової виплати за ушкоджене майно позивача та грошову суму в розмірі 25 000 грн. з метою страхової виплати за ушкоджене здоров'я внаслідок дорожньо транспортної пригоди.

У позовній заяві посилався на те, що 04 вересня 2012 року, приблизно о 09.50 годині сталася дорожньо транспортна пригода, винним у якій визнаний ОСОБА_3, належний йому автомобіль отримав значні ушкодження, які зробили його непридатним для використання, сам він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, проте добровільно шкоду йому не відшкодовано, тому він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2016 року відмовлено в задоволені позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не надано доказів:

-виконання ремонтних робіт з відновлення автомобіля;

-вироку суду щодо відповідача;

-належності пошкодженого автомобіля позивачу;

-отримання моральних страждань;

-здійснення витрат на лікування;

-розміру майнової шкоди;

-причинного звязку листків непрацездатності із дорожньо транспортною пригодою.

Проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов із порушенням норм матеріального права, а також шляхом порушення норм процесуального права, що призвело не неправильного вирішення справи.

Між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли зобовязання із відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди, відтак в цивільному судочинстві судом вирішується про цивільно правові наслідки дій особи, яка завдала шкоди, а обставини щодо того, чи мали місце неправомірні дії та чи вчинені вони відповідачем могли бути встановленими лише вироком або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, які обовязкові для суду першої інстанції (ст.61 ЦПК України).

Справа перебувала в провадженні суду першої інстанції з липня 2012 року, при цьому ані факт дорожньо транспортної пригоди, ані субєктний склад її учасників, так само як і факт завдання тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_2, що мало наслідком порушення кримінальної справи, були очевидними.

Більш того, провадження у цій справі до вирішення кримінальної справи, порушеної щодо ОСОБА_3 за наслідками дорожньо транспортної пригоди, зупинялося ухвалою Біляївського районного суду Одеської області 30.07.2013 року (а.с.58,т.1), та відновлювалося в звязку з набранням законної сили вироком суду від 07.07.2014 року (а.с.82,т.1).

Водночас такі загальновідомі вимоги закону, зупинення, а згодом і відновлення провадження у справі в звязку з постановленням вироку щодо ОСОБА_3, не могли залишатися поза увагою суду першої інстанції, оскільки без їх зясування суд не міг припускатися інших висновків, які за таких обставин виглядають суперечливо.

Обєктивні перешкоди для зясування долі вироку у суду першої інстанції, принаймні з 2014 року були відсутні, на вирок суду як підставу вимог посилався позивач, і суд, якби дотримався вимог ч.4ст.10 ЦПК України, а також переглянув матеріали справи, зясував, що відновлюючи провадження у справі 26.08.2014 року, Біляївський районний суд Одеської області зазначив, що дослідив клопотання представника позивача від 20.08.2014 року, а також вирок Біляївського районного суду Одеської області від 07.07.2014 року (а.с.82,т.1).

При цьому вирок суду в матеріалах справи, як і подане клопотання відсутні, а в самій справі перед ухвалою суду про відновлення провадження вшитий чистий аркуш (а.с.81,т.1).

Судом апеляційної інстанції в порядку перевірки доводів апеляційної скарги встановлено, що 20.08.2014 року представником позивача ОСОБА_5 до суду першої інстанції було подане клопотання про відновлення провадження у справі в звязку із набранням вироку суду щодо ОСОБА_3 законної сили, що підтверджено відповіддю Біляївського районного суду Одеської області (а.с.83 т.2).

Примірник клопотання з відміткою суду про його отримання наданий представником в судове засідання (а.с.86 т.2).

Оскільки такі обставини є очевидними, проте не були зясованими під час розгляду справи за відсутності для цього перешкод, то викладене свідчить про уникнення судом першої інстанції від виконання покладених на нього обовязків щодо сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи, а також ігнорування обставин, які не могли залишатися поза увагою суду, а тим більш, покладатися в основу відмови в задоволенні позову, який перебував в провадженні суду з 2012 року.

Решта висновків суду про відсутність доказів на підтвердження майнової шкоди також на законі не ґрунтується з огляду на наступне.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження розміру майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, позивачем надано висновок автотоварознавчого дослідження, за яким відновлювальний ремонт автомобіля перевищує його ринкову вартість, тому розмір шкоди дорівнюється ринковій вартості автомобіля (а.с.10,т.1).

Звертаючись із позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги саме такими правилами, та просив про стягнення ринкової вартості транспортного засобу.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість відновлювального ремонту з врахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Таким чином, ремонт пошкодженого транспортного засобу не є обовязковою передумовою відшкодування шкоди, а відтак суд, відмовляючи в задоволенні позову з підстав ненадання доказів на підтвердження здійснення позивачем відновлювального ремонту автомобіля, допустив порушення норм матеріального права.

Відхиляючи в якості доказу звіт оцінювача про розмір майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що інші учасники не отримали повідомлення про проведення експертизи, проте не зазначив, як такі обставини вплинули на обєктивність висновків експерта.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що обовязку сповістити учасників дотримано, страховою компанією виклик отримано (а.с.44,45,т.1), виклик не отримано ОСОБА_6 в звязку з не проживанням за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, хоча саме ця адреса як місце проживання була зазначена ним при допиті під час вирішення кримінальної справи (а.с.48 кримінальної справи).

Водночас відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» якщо стосовно письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен розяснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

З матеріалів справи видно, що із клопотанням про призначення додаткової експертизи звертався відповідач та просив визначити залишкову вартість пошкодженого автомобіля (а.с.165,т.1). Проте у проведенні дослідження експертом відмовлено, оскільки таке питання вочевидь суперечить вимогам Методики проведення експертиз, чинному законодавству і є намаганням замінити суму відшкодування сумою різниці між ринковою вартістю автомобіля до пошкодження і сумою збережених непошкоджених деталей «придатних деталей» цього автомобіля (а.с.168,т.1).

З часу отримання такої відповіді експерта, сторона відповідача не зверталася із клопотанням про призначення експертизи із іншими питаннями, хоча не була позбавлена такої можливості, і могла усвідомлювати наслідки відмови.

Таким чином, за відсутності висновку судової експертизи, яким були б спростовані висновки наданого письмового доказу, судом безпідставно відмовлено у прийнятті останнього в якості доказу майнової шкоди.

Викладені обставини свідчать про те, що рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Вбачається з матеріалів справи, що відповідальність ОСОБА_3 застрахована ПрАТ «СК «Лафорт» 17 березня 2012 року, і відповідно до полісу серії АВ № 6305207, ліміт відповідальності ПрАТ «СК «Лафорт» за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих складає 100000 грн. на одного потерпілого, за шкоду майну 50000 грн. на одного потерпілого, франшиза за шкоду, заподіяну майну, складає 510 грн.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 07.07.2014 року, який набрав законної сили, встановлено, що 04.09.2012 року, ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки ВАЗ2109, на 29км+580м автодороги ОСОБА_5 Кучурган, перед виконанням маневру зміни напрямку руху в бік лівого узбіччя, не переконався в безпеці руху, та не надав перевагу транспортному засобу автомобілю марки «ОСОБА_7 Е320» під керуванням ОСОБА_2, який виконував обгін його автомобіля, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з цим автомобілем. Після зіткнення автомобіль марки «ОСОБА_7 Е320» змінив напрямок руху та виїхав за межі проїжджої частини, де скоїв наїзд на придорожнє дерево. В результаті дорожньо транспортної пригоди водій ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Дорожньо - транспортна пригода сталася через порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху, в звязку із чим ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1ст.286 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу, відповідно до п.»в»ст.1 Закону України «Про амністію в 2014 році» звільнено від відбування покарання.

ОСОБА_2, є власником автомобіля марки «ОСОБА_7 Е320», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого на території ПМР (а.с.46 кримінальної справи щодо ОСОБА_3О.), ОСОБА_3 є власником автомобіля марки ВАЗ 2109,1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.43 кримінальної справи щодо ОСОБА_3О.).

ОСОБА_2 15.01.2013 року звернувся до ПрАТ «СК»Лафорт» із повідомленням про пригоду та отримані ушкодження (а.с.115,т.1), проте відшкодування не отримав, хоча події є страховим випадком і відбулися під час дії договору страхування.

Таким чином, право вимоги належить позивачу і вимоги про відшкодування шкоди правомірно предявлено до страховика та заподіювача шкоди.

Враховуючи те, що 06.10.2015 року ПрАТ «СК»Лафорт» була ліквідована, позивач звернувся із вимогою до неї ще до порушення процедури, проте не отримав відшкодування, то відповідальність повинна бути покладена на МТСБУ.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору. У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов'язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки по договорах обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки, для виконання яких у страховика, який ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами МТСБУ.

Відповідно до ст.22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи МСТБУ про те, що ОСОБА_2 не звертався із відповідною заявою до страховика спростовуються наявністю такої в матеріалах справи, а доводи про те, що ПрАТ «СК «Лафорт» не були передані відповідні відомості не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки наслідки недобросовісних дій страховика не можуть покладатися на сторону, яка дотрималася порядку звернення. МТСБУ є гарантом виконання зобовязань ліквідованого страховика, а тому є відповідальною за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи МТСБУ.

З висновку автотоварознавчого дослідження від 29.10.2012 року видно, що вартість транспортного засобу, зареєстрованого на території ПМР, до пошкодження склала 95133 (а.с.25,т.1), що є вартістю транспортного засобу, ремонт якого є економічно недоцільним.

Оскільки висновки звіту не спростовані, то він може бути доказом майнової шкоди, завданої пошкодження майна.

Таким чином, в межах ліміту відповідальності за майнову шкоду, завдану пошкодженням автомобіля стягненню з МСТБУ підлягають 50000 грн. за виключенням франшизи в розмірі 510 грн., тобто 49490 грн., а решта в порядку ст.1194 ЦК України - з ОСОБА_3 в розмірі 45133 грн. (95133-50000).

За повідомленням ОСОБА_2 транспортний засіб реалізований як такий, що не міг бути використаним за призначенням, проте докази на підтвердження таких обставин відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач наполягав на відшкодуванні ринкової вартості автомобіля, то він не звільняється від обовязку передати залишки транспортного засобу страховику після відшкодування шкоди.

Не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат на евакуацію автомобіля в розмірі 3310 грн., оскільки квитанції на їх підтвердження належно не оформлені, відтак витрати в цій частині недоказані (а.с.116,т.1).

Вироком суду встановлено, що внаслідок дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, відтак на підставі ст.ст.23,24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на відшкодування шкоди, заподіяної здоровю.

Проте на підтвердження витрат на лікування ним не надано жодних доказів, тому вимоги в цій частині є також недоказаними.

Не підлягають задоволенню вимоги в порядку ст.1208 ЦК України про індексацію розміру шкоди, завданої ушкодженням здоровя, оскільки в задоволенні таких вимог відмовлено, вимоги про індексацію є похідними від останніх.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на фізичний біль та страждання, які виникли з приводу ушкодження здоровя, переживання з приводу пошкодження належного йому майна і неможливості використання його за призначенням, тривалість часу, витраченого на відновлення власних прав, неправомірну поведінку відповідача.

Зважаючи на такі обставини та вимоги закону, відповідальним за моральну шкоду, повязану із ушкодженням здоровя, є МТСБУ в межах ліміту відповідальності в розмірі 2500 грн. згідно п.9.3 ст.9 Закону України ««Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також ОСОБА_3 в решті вимог.

Крім того, відповідальним за моральну шкоду, завдану пошкодженням майна, є заподіювач шкоди, тому відповідальність покладається на ОСОБА_3, стягненню з якого на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, майна, підлягають 20000 грн.

При цьому судом враховуються неправомірність поведінки відповідача, яка встановлена вироком суду, тяжкість заподіяної шкоди, яка призвела до ушкодження здоровя, тривалість страждань і необхідність відновлення становища при очевидних обставинах, вимушеність змін у житті в звязку з цим позивача, а також неможливість отримати справедливу сатисфакцію, починаючи з 2012 року при фактично незмінному розмірі шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, визначеному станом на 2012 рік.

При визначенні розміру моральної шкоди до уваги приймаються відомості про родинний стан ОСОБА_3, тому з врахуванням всіх обставин, вимог розумності та справедливості позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 49490 грн. на відшкодування майнової шкоди, 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Зобовязати ОСОБА_2 після відшкодування ОСОБА_4 (транспортним) страховим бюро України вартості заподіяної шкоди передати ОСОБА_4 (транспортному) страховому бюро України пошкоджений автомобіль марки «ОСОБА_7 Е320», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 45133 грн. на відшкодування майнової шкоди, 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: