Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, треті особи - сектор забезпечення діяльності Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_10, про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним вище позовом, на обґрунтування якого з урахуванням уточнень зазначала, що належна їй квартира АДРЕСА_1 вибула з її законного володіння поза її волею, оскільки наміру продавати належну їй квартиру вона не мала, довіреність на ім'я ОСОБА_5, який у подальшому розпорядився спірною квартирою без її дозволу, не видавала.

Враховуючи наведене, просила визнати недійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_5; визнати недійсною довіреність від 17 січня 2003 року, яка складена від її імені на ім'я ОСОБА_5; витребувати у ОСОБА_6, ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_7, ОСОБА_9 в особі опікуна ОСОБА_7 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1; виселити із указаної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також вселити її (позивачку) у зазначену квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною довіреність на ім'я ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 від 17 січня 2003 року, посвідчену директором ПО «Міар» Платоновою А.А.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року.

Витребувано у ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру.

21 червня 2004 року ОСОБА_4 подарував спірну квартиру ОСОБА_10, що підтверджується договором дарування, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 придбали у рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2008 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру залишено без розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що довіреність від імені ОСОБА_3 посвідчена не уповноваженою на це особою, оскільки позивач ніколи не працювала в ПО «Міар» та із тексту довіреності вбачається, що вона не уповноважувала ОСОБА_5 на укладення від її імені угоди купівлі-продажу належної їй квартири.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування у відповідачів спірної квартири, суд виходив із того, що вказана квартира вибула із володіння ОСОБА_3 не з її волі, а тому в силу ст. 388 ЦК України підлягає поверненню останній на законних підставах.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із займаної ними квартири, суд виходив із положень ст. ст. 109, 116 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції від 14 квітня 2015 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 жовтня 2015 року вказував, що судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 212-215, 309 ЦПК України.

Зокрема, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що у матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_3 з проханням прийняти її на роботу у ПО «Міар» на посаду касира та звільнення її із займаної посади.

З огляду на те, що до вказаних документів суди віднеслися критично та взагалі не надали їм оцінки, оглянувши лише трудову книжку ОСОБА_3, у якій відсутні дані про її трудову діяльність у ПО «Міар», суд касаційної інстанції вказав на необхідність при новому розгляді справи з'ясувати, чи підписувала позивач вищевказані документи.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, не врахував, не з'ясував, чи належить підпис на заявах до ПО «Міар» про прийняття на роботу на посаду касира та звільнення із займаної посади ОСОБА_3, чи працювала вона на вказаній посаді за цивільно-правовою угодою.

Крім того, у матеріалах міститься розписка ОСОБА_3 від 17 січня 2003 року, з якої вбачається, що вона продала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_5 у якості оплати за продану квартиру грошові кошти у сумі 25 тис. грн.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України не надав ніякої оцінки зазначеній вище розписці та не з'ясував, чи не свідчить ця обставина про наявність у ОСОБА_3 волі на відчуження квартири АДРЕСА_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилалась на те, що при розгляді Приморським районним судом м. Одеси позову ОСОБА_4 про визнання дійсною угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеної між ним та ОСОБА_3, остання погодилась із позовом та зазначала, що квартира була продана у 2003 році.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Втім, апеляційний суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, вказані обставини не перевірив, залишив без задоволення клопотання представника ОСОБА_6 про витребування вищезазначеної цивільної справи, чим порушив принцип диспозитивності.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик