АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/910/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22- ц/774/245/К/17 суддя Костьенко В.В.
Категорія - 55 ( І ) Суддя - доповідач Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору та відшкодування збитків.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2А.) про захист прав споживачів, розірвання договору та відшкодування збитків, посилаючись на те, що 02.11.2014 року між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_2було укладено договір на встановлення металопластикової конструкції за адресою: м.Кривий Ріг, Центрально-Міський ринок, 18 ряд, 65 місце. Вона належним чином оплатила замовлення, однак відповідач порушив її права як споживача та встановив металопластикову конструкцію, яка не була передбачена умовами договору.

Вона зверталася до відповідача з претензією щодо належного виконання договору, яка залишилася без відповіді, у звязку з чим ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд: розірвати договір №491, укладений 02 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплачену за договором у розмірі 13 000,00 грн., пеню у розмірі 45 240,00 грн. та суму втрат від інфляції у розмірі 6 288,10 грн.

У жовтні 2015 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який ухвалою суду від 29 липня 2016 року залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Договір №491, укладений 02 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 розірвано.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплачену за договором у розмірі 13 000,00 грн., пеню у розмірі 45 240,00 грн. та суму втрат від інфляції у розмірі 6 288,10 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 645,81 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та про задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що, на її думку суд діяв лише в інтересах позивача та не взяв до уваги, що вони усно дійшли згоди про те, що замовлений товар виготовить завод «Alpri» та приймання товару здійснить чоловік позивача - ОСОБА_6, що й було виконано та підтверджується актом приймання-передачі. Суд порушив право відповідача на судовий захист та не врахував заяву її представника ОСОБА_4 про перенесення слухання справи на іншу дату. Суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_3 не розрахувалась за договором, а підпис на договорі щодо отримання коштів не належить ФОП ОСОБА_2 Крім того, зазначає, що судом було прийнято до уваги неналежні докази (фотографії) та не було проведено жодної експертизи. Також, зазначає, що розмір стягнутої пені є занадто великим та не відповідає умовам договору. До того ж, вважає, що справа взагалі не підвідомча суду загальної юрисдикції, оскільки спір виник між фізичними особами-підприємцями та металопластикова конструкція використовується для зайняття підприємницькою діяльністю.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 листопада 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3. був укладений договір № 491 на виготовлення та установку металевопластикових виробів (т. 1 а.с. 7).

Зазначеним договором передбачено, що ФОП ОСОБА_2 зобовязана організувати роботу по виготовленню металевопластикових виробів загальною площею 12,78 м/кв, білого кольору, заповнення 4-16-4, з алюмінієвого профілю «Aluplast», та доставити й установити на обєкт замовника (ОСОБА_3Г.) за адресою: м.Кривий Ріг, Центрально-Міський ринок, 18 ряд, 65 місце, після виконання замовником п. 3.1. цього Договору протягом десяти робочих днів з моменту укладення договору.

Згідно п. 3.1. цього Договору замовник зобовязується сплатити повну вартість виробу, що становить 13 000,00 грн.

10 400,00 грн. ОСОБА_3 сплатила при укладенні договору та 2 600,00 грн. сплачено 17.11.2014 року (а.с. 7).

З 15 по 18 листопада 2014 року ОСОБА_3 перебувала за межами України (а.с. 9).

17 листопада 2017 року ФОП ОСОБА_2 за адресою: м.Кривий Ріг, Центрально-Міський ринок, 18 ряд, 65 місце, встановлено металопластикову конструкцію (а.с. 50).

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що гарантійний строк експлуатації на виготовлені вироби складає 5 років.

21 листопада 2014 року позивач звернулася до ФОП ОСОБА_2 із претензією про недоліки у виконаній роботі із вимогою щодо їх усунення або ж повернення в повному обсязі грошових коштів (а.с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, правомірно керувався положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. із наступними змінами і доповненнями регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги /п.3/, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.22).

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Статтею 6 Закону України «Про захист прав споживачів» забезпечено право споживача на належну якість продукції, а саме: продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію; продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції; вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров'я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативними документами тощо.

Згідно ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

А за частиною четвертою цієї ж статті, за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Визначення щодо того, які недоліки слід вважати істотними, дано у п.12 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 10 ЦПК України.

На суд покладається обовязок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору.

Відповідно до ч.14 ст.8 ЗУ "Про захист прав споживачів" та пп.4 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" саме на продавця, виготівника (підприємство, яке виконує їх функції) покладено обов'язок довести, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування ним або його зберігання.

Отже, міжнародними правовими актами, які є частиною національного законодавства України, передбачено, що споживач перебуває у нерівних умовах порівняно із виконавцем послуг, а тому саме на відповідача покладено обовязок по доведенню факту належного виконання ним взятих на себе зобовязань та по спростування вимог споживача, висунутих у претензії. У звязку з чим колегія суддів відхиляю доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору передбачено, що ФОП ОСОБА_2 зобовязана організувати роботу по виготовленню металевопластикових виробів за загальною площею 12,78 м/кв, білого кольору, заповнення 4-16-4, з алюмінієвого профілю «Aluplast» та встановити їх за адресою: м.Кривий Ріг, Центрально-Міський ринок, 18 ряд, 65 місце.

Натомість за цією адресою ФОП ОСОБА_2 було встановлено металопластикову конструкцію із профілю «Alpri», зазначене відповідачем не оспорюється, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню.

Посилання відповідача ФОП ОСОБА_2 на те, що зміна профілю металопластикових конструкцій була узгоджена із споживачем є голослівним та не підтвердженим жодним доказом.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Відповідачем не надано, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст. 57 - 59 ЦПК України, на підтвердження погодження зі споживачем зміни умов договору №491 від 02.11.2014 року.

Посилання відповідача на те, що чоловік ОСОБА_3, як уповноважена особа, підписав акт прийому-передачі металопластикових конструкції не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки цей Акт підтверджує лише факт встановлення таких конструкцій та не містить жодних відомостей щодо їх профілю 50).

Відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не розрахувалася за договором №491 від 02.11.2014 року, скільки умовами Договору передбачено, що металопластикові вироби встановлюються лише після оплати повної вартості виробу, тобто сам факт встановлення таких конструкцій на обєкті споживача підтверджує повне виконання нею умов договору.

Не може погодитись колегія суддів з доводами апеляційної скарги про те, що суд не провів жодної експертизи, оскільки клопотання про призначення судової експертизи відповідачем ФОП ОСОБА_2 не заявлялося, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, незважаючи на те, що судом апеляційної інстанції було розяснено представнику відповідача ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_4 право заявити клопотання про призначення судової експертизи та надано можливість звернутися до суду із відповідним клопотанням (т. 2 а.с. 51).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно залишив без розгляду зустрічний позов ФОП ОСОБА_2 колегією суддів взагалі не приймаються до уваги, оскільки, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 29 липня 2016 року.

За ч.1 ст.612 та ст. 631 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступить до виконання зобов'язання або не виконає його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Зважаючи на те, що ФОП ОСОБА_2 не виконано умови договору №491 від 02.11.2014 року суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення неустойки у розмірі трьох відсотків вартості роботи за кожен день прострочення.

Доводи апеляційної скарги щодо непідвідомчості даного спору суду загальної юрисдикції колегією суддів відхиляються, оскільки договір №491 від 02.11.2014 року укладено між ФОП ОСОБА_2, як виконавцем, та фізичною особою ОСОБА_3, як споживачем. Тобто, спір виник з приводу захисту прав споживача, а згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Посилання ж відповідача на те, що ОСОБА_3 використовує металопластикову конструкцію у підприємницькій діяльності є необгрунтованими та не підтверджені жодними доказами, саме по собі встановлення таких конструкцій на Центрально-Міському ринку міста ОСОБА_7 не свідчить про їх використання для здійснення підприємницької діяльності.

Фактично доводиапеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами та зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а інші доводи апеляційної скарги доводів суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: