АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/850 /2017 Головуючий в 1 інстанції - Мирошинченко О.В.
Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником земельної ділянки, площею 0,1003 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яку успадкувала після смерті діда ОСОБА_4 Станом на 2004 рік у її користуванні знаходилась суміжна земельна ділянка площею 0,0488 га, що розташована єдиним масивом за вказаною вище адресою, яка є спірною і знаходилась у постійному користуванні її діда - ОСОБА_4 Згідно заповіту, складеного 13.05.1987 року, все належне йому майно на випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповів позивачці. Після смерті діда, вона оформила спадкові права на земельну ділянку площею 0,1003 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а спірна земельна ділянка, площею 0,0488 га, перейшла до неї у постійне користування. Рішенням Київської міської ради № 180/1390 від 15.04.2004 року спірну земельну ділянку, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, передано у власність відповідача ОСОБА_2 Вважає, що вказане рішення прийнято Київською міською радою з порушенням положень ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка на момент такої передачі вільною не була, перебувала у її користуванні, жодного рішення про вилучення із користування у ОСОБА_4, або у неї вказаної земельної ділянки компетентним органом не приймалось. Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради № 180/1390 від 15.04.2004 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданий на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року у задоволені позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В судовому засідані апеляційної інстанції представник позивачки підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_2. та його представник, й представник третьої особи проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалась на те, що до моменту смерті її діда - ОСОБА_4 земельна ділянка, площею 549 кв.м. у останнього фактично вилучена не була та знаходилась у його постійному користуванні, а після смерті - в порядку спадкування право постійного користування вказаною земельною ділянкою перейшло до неї, а тому Київська міська рада не мала законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення № 180/1390 від 15.04.2004 року про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Кагановичського району» затверджено представлені матеріали Київським міським Бюро технічної інвентаризації по обліку земель забудованих кварталів, зокрема, кварталу № 2382. Вирішено зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів землі загальною площею 472347 кв.м., утриматись від реєстрації з причин відсутності документів у землекористувачів - 53541 кв.м. Із загальної кількості виявлених лишків земельних ділянок в розмірі 56 870 кв.м вилучено 35 251 кв.м та передано ці лишки відділу комунального господарства Кагановичського району м.Києва. За неможливістю використати для державних та громадських цілей лишків землі кількістю 21 619 кв.м залишено в тимчасове користування землекористувачам даних кварталів.

Відповідно до додатку до вказаного рішення за землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 (в подальшому адресу змінено на АДРЕСА_1) зареєстровано 910 кв.м., а земельна ділянка, площею 549 кв.м. - підлягала вилученню та заліченню до міськземфонду (т. 1 а.с.38,39).

30.09.1955 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718, Київським міським бюро технічної інвентаризації зареєстровано за ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 910 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зазначно лишки площею 549 кв.м (т. 1 а.с. 15).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону від 20.01.1960 року, виданого Київською одинадцятою державною нотаріальною конторою домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 перейшло ОСОБА_4 - діду позивачки. Домоволодіння в цілому складалось з одного житлового будинку та було зареєстровано за ОСОБА_4 у Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.11.1960 року. (а.с.32 т.2). Даних щодо спадкування земельної ділянки вказане свідоцтво не містить.

З акту здачі - прийомки перенесених в натурі меж наданої земельної ділянки, переданої у приватну власність для осбуговування житлового будинку і господарських будівель від 15 лютого 2000 року вбачається, що на виконання рішення Київської міської ради від 28.01.1999 року за №116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих будинків і господарських будівель» перенесено в натурі межі земельної ділянки для обслуговування жилого будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 у Московському районі м. Києва, загальною площею 0,1003 га. (т.2 а.с.45).

Згідно бази даних Державного земельного кадастру станом на 05.12.2000 року, земельна ділянка з кодом НОМЕР_1 (земельна ділянка площею 0,1003 кв.м), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, обліковувалась за землекористувачем ОСОБА_4 на підставі технічного звіту по перенесенню меж земельної ділянки в натурі. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0488 га обліковувалася за ОСОБА_4 на підставі технічного звіту по інвентаризації.

Встановлено, що 13.05.1987 р. ОСОБА_4 складено заповіт, відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті останній заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, та все те, на що за законом заповідач буде мати право, ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 233, 234).

10.04.2001 року ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2001 року, Київським міським управлінням земельних ресурсів видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1003 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6).

19 квітня 2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2001 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності НОМЕР_3, відповідно до якого ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1.

Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджені форми державних актів на право власності на земельні ділянки та право постійного користування землею.

Абзацом третім пункту п'ятого постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ (зі змінами, внесеними Законом України від 05.05.1993 року № 3180-ХІІ), визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 р., право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами.

Право власності на землю або право користування виникає після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документа, який посвідчує це право ( ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України 1990 р.).

За змістом положень ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України в редакції, що діяла з 01.01.2002 року по 02.05.2009 року, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За правилом ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачкою не надано суду належних та допустих доказів, які б свідчили про наявність права її діда ОСОБА_6, а в послідуючому і її, як спадкоємця, на постійне користування спірною земельною ділянкою.

Крім того, з проекту відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на АДРЕСА_2, зокрема, з висновків відповідних органів та служб, вбачається, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_2 за рахунок земель площею 549 кв.м, які були вилучені рішенням №718 від 07 червня 1955 року виконавчого комітету Київської міської ради Ради депутатів трудящих (АДРЕСА_1) із землекористування у гр. ОСОБА_4 й передані відділу комунального господарства Кагановичського району м.Києва, та за неможливістю використання лишків землі для державних та громадських цілей переданих у тимчасове користування ОСОБА_4 Оскільки документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою, відсутні, вказані землі є міськими землями, не наданами у власність чи користування (т.1 а.с.74-113).

Матеріали справи також не містять даних про те, що рішення Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718 оскаржувалось і в установленому законом порядку скасоване.

Судом встановлено, що на підставі рішення VIII сесії Київської міської ради XXIV скликання від 15.04.2004 року за №180/1390 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 за рахунок земель міської забудови.

З акту здачі - прийомки перенесених в натуру меж наданої земельної ділянки від 30 червня 2004 року вбачається, що перенесено в натуру межі наданої ОСОБА_2 рішенням Київської міської ради №180/1390 від 15.04.2004 року земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2, загальною площею 452 кв.м.

14 жовтня 2004 року на підставі рішення Київської міської ради від 15 квітня 2004 року за №180/1390 ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4.

Частиною ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні міські ради.

Відповідно до ст. 123 Земельного Кодексу України (чинної на момент ухвалення рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 15 квітня 2004 року №180/1390 про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які в порядку ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» готують висновки щодо надання в установленому законом порядку земельних ділянок; організовують і здійснюють землеустрій; погоджують проекти землеустрою здійснюють контроль за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

В силу положень ст. 155 Земельного кодексу України, державний акт на право власності на земельну ділянку визнається недійсним у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про те, що рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 15 квітня 2004 року № 180/1390 по затвердженню проекту відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0, 0452 га ОСОБА_2 було прийнято у відповідності до вимог чинного на день прийняття спірного рішення законодавства, а останнім було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, при цьому земельна ділянка надана відповідачеві за рахунок міських земель, не наданах у встановленому порядку у власність чи користування, й права позивачки щодо користування вказаною земельною ділянкою не порушені, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування вказаного рішення Київської міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім»я ОСОБА_2, й підстав для визнання за позивачкою права користування земельної ділянкою не вбачається.

Сплата ОСОБА_4, а потім і позивачкою станом до 2004 року земельного податку за спірну земельну ділянку, не свідчить про надання у встановленому порядку земельної ділянки у постійне користування та є підставою для задоволення даного позову.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та й прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги проте, що рішення Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718 не передбачало вилучення спірної земельної ділянки та передачі її у тимчасове користування, а спірна ділянка є частиною земельної ділянки, зареєстрованої за ОСОБА_6 (спадкоємцем ОСОБА_4, спадкоємцем якого є позивач), на підставі вказаного рішення, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки дані доводи спростовуються безпосередньо змістом вказаного рішення Виконкому, додатку до нього та іншими зібраними по справі доказами.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом, в порушення норм матеріального та процесуального права в мотивувальній частині рішення безпідставно визнано добросовісним набувачем третю особу ОСОБА_3, яка відповідно до договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 13.05.2014 року, укладених між нею та ОСОБА_2, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. за реєстровими номерами 637, 638, набула право власності на земельну ділянку площею 0,0452 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, а також на житловий будинок, розташований на зазначеній земельній ділянці.

Як видно зі справи, позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем вказаного майна не заявлялись, і дане питання не розглядалося в ході судових засідань, а тому колегія суддів вважає необхідним виключити з мотивувальної частини рішення висновки суду про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, задовольнивши апеляційну скаргу позивачки в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року змінити, виключити з резолютивної частини даного рішення висновок суду про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.

В решті дане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: