Категорія 53Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Нікушина В.П., Оніщука В.В., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Герасимишеної Тетяни Віталіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року, -

встановила:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом, вказуючи, що з 24 травня 2001 року працювала на посаді заступника директора - начальника виробничо-видавничого відділу державного підприємства «Державна картографічна фабрика» (далі ДП «Державна картографічна фабрика»), яке на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України № 5 від 09 січня 2013 року реорганізоване шляхом приєднання його до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі ДП «Центр державного земельного кадастру») та на його базі створено Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» (далі ВФ «Вінницька картографічна фабрика»).

23 жовтня 2015 року вона була звільнена з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення у ДП «Державна картографічна фабрика» перед ОСОБА_2 існувала заборгованість по заробітній платі за період з травня 2013 року по червень 2013 року в сумі 1807 грн 72 к.

Просила стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» на її користь нараховану але не виплачену заробітну плату з травня 2013 року по червень 2013 року в сумі 1 807 грн 72 к., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 24 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 143 913 грн 99 к.

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» на її користь нараховану але не виплачену заробітну плату з травня 2013 по червень 2013 року в сумі 1 807 грн 72 к., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 18 червня 2013 року по 07 листопада 2016 року у розмірі 166 174 грн 77 к.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1807 грн 72 к. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 67 271 грн 92 к. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову повністю, відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 24 травня 2001 року ОСОБА_2 працювала на посаді заступника директора з виробництва - начальника видавничого відділу ДП «Державна картографічна фабрика» (а.с. 8).

Згідно з наказом Державного агентства земельних ресурсів України № 5 від 09 січня 2013 року ДП «Державна картографічна фабрика» реорганізоване шляхом приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створення на його базі структурного відокремленого підрозділу - Вінницький виробничий підрозділ. ДП «Центр державного земельного кадастру» є правонаступником ДП «Державна картографічна фабрика» (а.с.10).

17 червня 2013 року ОСОБА_2 була переведена на посаду заступника директора з виробництва та маркетингу ВФ «Державна картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» (а.с. 81).

Відповідно до довідки ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 23 грудня 2015 року № 635 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_2 становила 1807 грн 72 к. (а.с.13), що також підтверджується розрахунком заборгованості по заробітній платі станом на 12 квітня 2016 року (а.с.66).

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звільнилась з робота за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплатою заробітної плати) (а.с. 81).

Ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або в результаті ліквідації.

Ч. 4 ст. 36 КЗпП України визначено, що у разі зміни власника підприємства, а також реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише в разі скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо виплати заробітної плати.

Оскільки після реорганізації ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом його приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» дія трудового договору з ОСОБА_2 продовжувалась до 23 жовтня 2015 року - моменту її звільнення з ВФ «Державна картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру», то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку необхідно обраховувати саме з цієї дати.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що дія трудового договору ОСОБА_2 з ДП «Державна картографічна фабрика» припинилась 17 червня 2013 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з огляду на таке.

П. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначає переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду, як підставу припинення трудового договору.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Аналіз цих норм у системному зв'язку з положеннями ч. 4 ст. 36 КЗпП України вказує на те, що переведення на інше підприємство як підстава для припинення трудового договору має місце, коли працівник, за його згодою, переводиться з одного підприємства на інше за умови, що таке переведення не є наслідком реорганізації підприємства, на якому цей працівник був трудовлаштований, ліквідація ж підприємства внаслідок його реорганізації, зокрема через приєднання, підставою для припинення трудового договору не є.

З цих же міркувань колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Герасимишеної Т.В. на довідку № 254 від 05 серпня 2016 року, як доказ припинення її трудового договору з 17 червня 2013 року (а.с. 18).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Відповідно до пп. 1.1 розділу першого Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціальної політики України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з пп. 2.2 розділу другого цієї інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відтак єдиним допустимим доказом звільнення працівника (припинення трудового договору) є запис у трудовій книжці.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 видно, що трудовий договір з нею припинено було саме з 23 жовтня 2015 року, запис № 16 (а.с. 9).

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Герасимишеної Тетяни Віталіївни відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.П. Нікушин

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк