Справа №461/8312/16-ц
Провадження №2/461/449/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 сервісного центру МВС у Львівській області про визнання права власності та зобовязання до вчинення дій

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений, до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 сервісного центру МВС у Львівській області, в якому просить визнати за нею право власності на автомобіль марки «Toyota Avensis», державний номерний знак НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер шасі SB1BR56L10E150963. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.07.2006 року ОСОБА_4 батько позивача, був забезпечений вищевказаним автомобілем, як інвалід. Після смерті ОСОБА_4 позивач отримала вказаний автомобіль у користування як член сімї останнього та будучи також інвалідом. Позивач вважає, що за ним має бути визнано право власності на автомобіль відповідно до пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», оскільки: вона є членом сім'ї інваліда;вона також є інвалідом ІІ групи та перебуває на обліку в Міністерстві праці та соціальної політики АРК для забезпечення автомобілем; проживала разом з інвалідом на день його смерті; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Просить позов задоволити.

У судове засідання позивач та її представник не зявилися, однак від представника позивача надійшло клопотання, в якому уточнив позовні вимоги, а саме відмовився від пункту 2 прохальної частини позовної заяви, а також просив розгляд справи проводити без участі сторони позивача, зазначає, що позов підтримує.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак через канцелярію суду подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі та врахувати той факт, що оскільки питання щодо передачі автомобіля у власність членів сімї померлого вирішується Мінсоцполітики, відповідач звернувся до Міністерства ПСП, а відтак отримавши відповідь від останнього, в подальшому відреагує на заяву позивача.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Щодо вирішення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль поклався на розсуд суду.

Фіксація судового процесу не здійснювалася відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, оскільки сторони у судове засідання не зявилися.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задоволити, виходячи з наступного.

З листа Міністерства праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, яке було скеровано Державній митниці України, вбачається, що Міністерство не заперечувало проти ввозу до країни автомобіля із-за кордону як гуманітарної допомоги для Міністерства праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим з наступною передачею інваліду ОСОБА_4, який має право на забезпечення автомобілем через органи соціального захисту (а.с.13).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РАР №300327 від 11.07.2006 року, виданого РЕВ АР Крим ДАІ ГУ УМВС України, ОСОБА_4 є власником автомобіля «Toyota Avensis», державний номерний знак НОМЕР_2, 2006 року випуску, номер шасі SB1BR56L10E150963.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії І-ФС №505523 від 14.02.2003 року батьком позивача є ОСОБА_4.

В подальшому ОСОБА_5 змінила своє прізвище на ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-АГ №844550, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.10).

12.02.2010 року ОСОБА_4 помер, про що 15.02.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим видано свідоцтво про смерть серії 1-АП №168982 та в книзі реєстрації смертей 15.02.2010 року зроблено відповідний актовий запис за №173, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_4 вищевказаний автомобіль було передано ОСОБА_2 як такій, що є дочкою померлого ОСОБА_4 та проживала з останнім за адресою: м.Ялта, вул. Григорєвва, 23 (а.с.4, 15), є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою серії ВТЭ-100 №037392 (а.с.6), а також перебувала на обліку в Міністерстві соціальної політики АР Крим (а.с.15).

Даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки органу соцзабезпечення від 16.08.2013 року без права продажу та передачі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ №999000 (а.с.7). Також даний факт підтверджується інформацією із системи ДАІ (а.с. 18).

25.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації про передання їй автомобіля, яким був забезпечений її батько ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_2 так і не отримала відповідь від Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, позивач вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» від 08.09.1997 № 999 (у редакції, чинній на час прийняття рішення про надання спірного автомобіля) позачергове безплатне забезпечення автомобілями інвалідів війни, інвалідів внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також продаж автомобілів на пільгових умовах інвалідам від загального захворювання, з дитинства, батькам чи родичам дітей-інвалідів здійснюється за місцем їх постійного проживання та прописки Міністерством праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головними управліннями праці та соціального захисту населення обласних, Київської міської державної адміністрації і управлінням праці та соціального захисту населення Севастопольської міської державної адміністрації у межах фондів, виділених Міністерством праці та соціальної політики.

Пункт 4 зазначеного Порядку передбачає, що безплатне забезпечення інвалідів автомобілями або продаж їх на пільгових умовах провадиться Міністерством праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головними управліннями праці та соціального захисту населення обласних, Київської міської державної адміністрації і управлінням праці та соціального захисту населення Севастопольської міської державної адміністрації на десятирічний термін експлуатації без права продажу, дарування і передачі іншій особі. Після закінчення зазначеного терміну інвалід може користуватися цим автомобілем до одержання нового.

Зазначений вище Порядок від 08.09.1997 №999 був визнаний таким, що втратив чинність, на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» від 19.07.2006 №999.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти, у тому числі й акти цивільного законодавства, не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Суд констатує, що спірні правовідносини виникли на час смерті ОСОБА_4, а тому застосуванню підлягає Порядок від 19.07.2006 №999 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Зазначена позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 16.05.2012 у справі № 6-10цс12, та враховується судом при розгляді цієї справи відповідно до положень статті 360-7 ЦПК.

Відповідно до пункту 16 вищезазначеного Порядку після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який: має підстави для забезпечення автомобілем згідно з пунктом 3 цього Порядку; проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Суд зазначає, що позивач має підстави для забезпечення її автомобілем як інвалід II групи, була зареєстрована та проживала за адресою місця проживання ОСОБА_4, перебувала у черзі за автомобілем у тих же органах, що і її батько, а також не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 197, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota» модель «Avensis», державний номерний знак НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер шасі SB1BR56L10E150963.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом 10 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.