233 № 233/46/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартиненко В. С.

при секретарі Кліменко І.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костянтинівка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

Із зазначеним позовом звернувся ОСОБА_1, в якому просив поновити його на посаді провідного юрисконсульта у Комунальному закладі «Костянтинівський медичний коледж», посилаючись на те, що його було звільнено з цієї посади у звязку із скороченням штату із порушенням норм чинного трудового законодавства.

У судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги, просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час ухвалення рішення по справі, а також відшкодувати йому за рахунок відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2, у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що порядок звільнення ОСОБА_1 був дотриманий відповідачем, посад які б відповідали посаді, що скорочується, у відповідача не було. Крім того, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди предявлені позивачем після початку розгляду справи по суті, а оскільки це є не збільшення позовних вимог, а зміна предмету та підстави позову, розгляд цих позовних вимог є порушенням цивільного процесуального законодавства.

Суд, дослідивши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що Костянтинівське медичне училище змінило назву на Комунальний заклад «Костянтинівський медичний коледж» відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, що підтверджується копією диплома, долученої до матеріалів справи, та з 16.04.2013 року працював у КЗ «Костянтинівський медичний коледж» на посаді юрисконсульта ІІ категорії з тримісячним випробуванням. 16.07.2013 року його було переведено на посаду юрисконсульта ІІ категорії постійно.01.10.2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду юрисконсульта 1 категорії. 01.01.2016 року йому присвоєно категорію юрисконсульт провідний. 30.12.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади за ст. 40 п. 1 КЗпП України за скороченням штату. Зазначені обставини підтверджуються трудовою книжкою та не заперечувались сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що 07.09.2016 року наказом по КЗ «Костянтинівський медичний коледж», копія якого долучена до матеріалів справи, прийняте рішення про порушення клопотання перед департаментом охорони здоровя про виведення зі штатного розкладу посади провідного юриста і ввести посаду практичного психолога у звязку з відновленням у КЗ «Костянтинівський медичний коледж» підготовки медичних спеціалістів на основі базової загальної середньої освіти з вересня 2016 року та виникненням потреби у наданні психологічної допомоги повнолітнім і неповнолітнім студентам, педагогам та на підставі рішення консультативної ради від 05.09.2016 року. Цього ж дня з даним наказом був ознайомлений позивач, зробивши письмове зауваження, що наказ не відповідає вимогам діючого законодавства України.

29 вересня 2016 року директором департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації затверджено додатковий штатний розпис на 01.01.2017 року, копія якого долучена до матеріалів справи, та яким виведено штат у кількості 1,0 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 2157,00 та введено штат у кількості 1,0 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 2665,00. Так, було виведено за рахунок загально фонду посаду юрисконсульта провідного та введено за рахунок загально фонду посади практичного психолога, кількістю штатних посад 0,5 ставки та соціального педагога 0,5 ставки.

З вищенаведеного випливає, що дійсно у звязку з виробничою необхідністю посада провідного юрисконсульта у КЗ «Костянтинівський медичний коледж» з 01.01.2017 року мала бути скорочена.

Наказом №271-к від 31.10.2016 року по КЗ «Костянтинівський медичний коледж» було вирішено письмово попередити за 60 календарних днів до звільнення юрисконсульта провідного ОСОБА_1 про виведення з 01 січня 2017 року посади провідного юрисконсульта зі штатного розпису; визначити дату звільнення у звязку з новорічними святами 30 грудня 2016 року; головному бухгалтеру ОСОБА_3 здійснити розрахунок з ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства (виплата вихідної допомоги ст. 40 п. 1 КЗпП України). З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2016 року, що підтверджується копією вищевказаного наказу та не заперечується сторонами по справі.

Наказом №306-к від 30.12.2016 року по КЗ «Костянтинівський медичний коледж»ОСОБА_1 - провідного юрисконсульта, звільнили з посади за ст. 40 п. 1 КЗпП України 30.12.2016 року. Копія зазначеного наказу була долучена до позовної заяви та ця обставина не заперечувалась сторонами по справі.

Однак, суд приходить до висновку про порушення роботодавцем трудового законодавства в частині дати звільнення. Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що скорочення посади провідного юрисконсульта мала відбутися 01.01.2017 року. А звільнення відбулося 30 грудня 2016 року раніше, ніж відбулось скорочення.

Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу щодо визнання незаконним наказ №306-к від 30.12.2016 року, виданому КЗ «Костянтинівський медичний коледж», про звільнення з посади провідного юрисконсульта ОСОБА_1 в частині дати звільнення.

В звязку з цим суд, керуючись аналогічними розясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України, у п. 19 постанови №9 від 06.11.1992 року (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював, дійшов висновку щодо необхідності змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта на 02 січня 2017 року та зобовязати відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, в який має бути враховані календарні дні 31.12.2016 року та 01.01.2017 року, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, що не стосуються обчислення середньої заробітної плати для цілей повязаних з відпусткою, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 3 розділу ІІІ зазначеного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива,електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Разом з тим, п.п. б п. 4 розділу ІІІ Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати, в тому числі вихідна допомога.

Керуючсь вищевказаним Порядком, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до довідки №24 про заробітну плату ОСОБА_1 за два місяці до звільнення він отримав: у листопаді 2016 р. заробітну плату у розмірі 2905,32 грн., у грудні 2016 р. 5836, 71 грн. Також, відповідно до довідки №01/60 від 06.02.2017 р. ОСОБА_1 при звільненні отримав вихідну допомогу у розмірі 2735,46 грн., яка на виконання вимог п.п. б п. 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, має бути вирахувана із заробітної плати за грудень 2016 р. для обчислення середньої заробітної плати.

Згідно п. 8 розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.Отже, отримавши суму заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню, її слід розділити на 48 робочих днів в ці місяці.

Таким чином, суд дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 125 грн. 13 коп., з якої слід отримати добуток на 2 дні час вимушеного прогулу, що дорівнює 250 грн. 27 коп.

Крім того, ОСОБА_1 повідомив, що в звязку з порушенням норм трудового права та незаконного звільнення, дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, не мав засобів для забезпечення належного рівня життя, що може негативно відобразитись на його здоровї. В звязку з чим просив зобовязати відповідача стягнути на його користь 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

З цього приводу суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступень вини відповідача, а також вимоги розумності і справедливості, зважаючи на те, що звільнення позивача з роботи відбулось із порушенням його порядку, чим викликало у нього моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткові зусилля для організації свого життя, що також в свою чергу призвело до постійних сварок з представниками відповідача, необхідністю звертатися за судовим захистом порушених прав, судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн.

Посилання представника відповідача щодо невідповідності цивільному процесуальному законодавству розгляду позовних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими з наступних підстав. По-перше, про вищевказані вимоги позивач, повідомив ще на попередньому судовому засіданні, однак не надав їх письмовий розрахунок в звязку з відсутністю необхідних відомостей. По-друге, предметом зазначеного позову є вимоги, повязанні з визнанням незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, підставою позову є порушення трудового законодавства незаконне звільнення працівника, а отже вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в звязку з незаконними звільненням є нерозривно повязаними з предметом та підставою позову.

Думка представника відповідача щодо недоведеності моральних страждань позивача не відповідають матеріалам справи, адже порушення трудових прав, гарантованих Конституцією України, а саме незаконне звільнення, завжди спричиняє моральні страждання. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховані глибина таких страждань та ступень вини відповідача.

В іншій частині позовних вимог, а саме поновлення позивача на посаді провідного юрисконсульта КЗ «Костянтинівський медичний коледж» з 01.01.2017 року, слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Отже, з вищенаведеного випливає, що попереджаючи працівника 31.10.2016 року про наступне вивільнення, роботодавцем було дотримано 2-х місячний строк мінімально встановлений для цього, оскільки це підтверджується копією наказу №271-к від 31.10.2016 року по КЗ «Костянтинівський медичний коледж» та розпискою на ньому про ознайомлення, вчиненою ОСОБА_1

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що роботодавець не запропонував робітнику іншу наявну в коледжі роботу. Хоча в матеріалах справи наявний лист повідомлення від 08.11.2016 року про наявні вільні посади в коледжі, однак відомостей про ознайомлення позивача з ним відсутня.

Посилання представника відповідача на те, що 08.11.2016 р. комісія з вивчення питання щодо дотримання трудової дисципліни провідним юрисконсультом ОСОБА_1 намагалася вручити цей лист позивачу, але він був відсутній на своєму робочому місці, судом не враховується, оскільки таке ознайомлення могло бути вчинено в будь-який час до звільнення.

Представник відповідача пояснив, що працівнику надавався штатний розпис по установі та повідомлялось про наявність двох вільних вакансій: прибиральник території та директор, але вважає, що ці вакансії не можна було пропонувати позивачу. Позивач в судовому засіданні, крім того зазначив, що в коледжі мали місце також інші вакансії, які роботодавець міг запропонувати йому: інженер з охорони праці, секретар-друкарка, бібліотекар, лаборант, сторож.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Позивач в своїх позовних вимогах ставить питання щодо поновлення його на роботі саме на посаді юрисконсульта провідного. Однак, як раніше було встановлено судом, що в установі дійсно мало місце скорочення цієї ставки, в звязку з чим суд, встановивши порушення порядку звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП України, не може поновити робітника на посаді, якої вже не має.

Судом встановлено, що на день попередження позивача про наступне вивільнення 31.10.2016 року в коледжі існувала ставка інженера з охорони праці, яка не була запропонована позивачу, хоча вона відповідала його професії. В минулі періоди роботи позивач виконував обовязки інженера з охорони праці, за що протягом 2014-2016 років отримував відповідну надбавку у розмірі 50% за суміщення посад інженера з охорони праці, що підтверджується відповідними наказами по коледжу від 08.01.2014 року, 02.10.2014 року, 09.01.2015 року, 31.08.2015 року, 11.01.2016 року. ОСОБА_1 пройшов навчання і виявив потрібні знання з питань охорони праці, про що отримав відповідне свідоцтво №21 від 20.11.2013 р. ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпром нагляду України» З 01.10.2016 року з провідного юрисконсульта ОСОБА_1 знято доплату за суміщення посад у розмірі 50% ставки інженера з охорони праці, що підтверджується копією наказу №254-к від 30.09.2016 року по коледжу.

Представник відповідача пояснила, що 31.10.2016 року ОСОБА_1 не була запропонована ця посаду, оскільки позивач останнім часом не впорювався з цією роботою, за нього це робили інші працівники коледжу, в звязку з чим з нього були зняті ці обовязки та надбавка за суміщення посад і керівництво коледжу підшукувало іншого працівника на цю посаду.

Зазначена обставина підтверджується звітністю інформація про попит на робочу силу (вакансії), поданою до Костянтинівського центру зайнятості від 31.10.2016 року. З 01.11.2016 року на цю посаду взяли ОСОБА_4, яка 18.10.2016 року написала заяву про прийняття її на цю посаду.

Наявність сумнівів позивача щодо належного працевлаштування ОСОБА_4 через відсутність вчасного повідомлення ДФС про нового робітника в судовому засіданні не підтвердились, оскільки представником відповідача було надана копія відповідного повідомлення про прийняття працівника на роботу, дата отримання якого Костянтинівською ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області зазначена 01.11.2016 року.

А отже, вимоги ч. 3 ст. 24 КЗпП України, відповідно до яких працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідачем були виконані.

Посилання представника відповідача про неодноразові порушення позивачем трудової дисципліни, що слугувало додатковою причиною того, що йому не запропонували посаду інженера з охорони праці, судом не враховується, оскільки це не є предметом спору. Тому пояснювальні, доповідні, службові записки працівників закладу, а також акти комісії щодо дотримання трудової дисципліни провідним юрисконсультом ОСОБА_1, досліджені в судовому засіданні, судом відхиляються.

Частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Свідки ОСОБА_5 в.о. директора КЗ «Костянтинівський медичний коледж» та ОСОБА_6 інженер з кадрової роботи, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмову від дачі свідчень, присягнувши, повідомили, що дійсно ОСОБА_1 виконував обовязки інженера з охорони праці, а саме: складав відповідні посадові інструкції по коледжу, однак останнім часом свою роботу не виконував, його обовязки виконували свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5, за що його було позбавлено відповідних доплат. Новий працівник ОСОБА_4 на даний час добре виконує роботу інженера з охорони праці.

Також судом встановлено, що наказом 10-0 від 06.01.2015 року на ОСОБА_5 була покладена відповідальність за дотримання законодавчих нормативних актів з питань пожежної безпеки та призначено відповідальною за протипожежний стан приміщень, та інших осіб в конкретних приміщеннях.

Враховуючи показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5,суд дійшов висновку, що ОСОБА_4, яка на день звільнення ОСОБА_1 займала посаду інженера з охорони праці, мала переважне право на залишення на роботі, враховуючи ч. 1 ст. 42 КЗпП України, згідно з якою при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Посилання позивача на те, що під час виконання ним обовязків інженера з охорони праці ним було складені посадові інструкції за минулі роки, враховується судом, але не спростовують висновків суду щодо того, що ОСОБА_4, виконує роботу більш продуктивно.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача про постійну відсутність на робочому місці ОСОБА_1 через лікарняні та відпустки, оскільки це не є предметом спору: на даний час відповідні листки непрацездатності та накази про надання відпустки не оскаржувалися.

Крім того, судом враховано, що відповідно до наказу №287-к від 31.08.2015 року по коледжу в 2015-2016 навчальних роках ОСОБА_1 також мав 148 годин навантаження викладача основ правознавства. З пояснень представника відповідача випливає, що на даний час основи правознавства викладає педагог ОСОБА_7, поєднуючи з дисциплінами: соціологія, основи економічної теорії. Зазначене погодинне навантаження утворює 1 ставку.

Щодо посади секретаря-друкарки, 1 ставка якої існує по коледжу, але її розділено по 0,5 ставки на додатково розподілено на 2 інших осіб, суд вважає, що ця посада не відповідає професії позивача, крім того відповідно до довідки МСЕК позивач має ІІІ групу інвалідності по зору та йому протипоказана зорове навантаження.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача, що робота прибиральника території, вільна посада якого існує по коледжу, є важкою та такою що не відповідає стану здоровя, оскільки з посадової інструкції, долученої до матеріалів справи вбачається, легкий фізичний труд на посаді прибиральника території. Хоча ця робота не відповідає професії позивача, у судовому засіданні позивач повідомив, що міг би її зайняти на момент звільнення, але на запитання суду чи бажає позивач бути поновленим на посаді прибиральника території повідомив, що не бажає. В такому випадку без згоди позивача суд не може поновити робітника на іншій посаді.

Щодо інших посад, а саме: бібліотекар, лаборант, сторож, то відповідно до довідки №01/125 від 07.03.2017 року вони є зайнятими іншими робітниками, та також не відповідають професії позивача.

Вільна посада директора КЗ «Костянтинівський медичний коледж» відповідно до ст. 42 ЗУ «Про вищу освіту», дія якого розповсюджується й на заклади, що готують молодших спеціалістів, є виборною, тому не може бути запропонована робітнику, посада якого скорочується.

Згідно ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зазначена допомога була виплачена ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Крім того, судом перевірено дотримання роботодавцем вимог ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, в тому числі, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Так, відповідно до копії витягу з протоколу № 7 від 08.09.2016 р. членство ОСОБА_1 у профспілковому комітеті було припинено. Крім того, питання скорочення штатної одиниці провідного юрисконсульта було погоджено зх. Профспілковим комітетом, відповідно до наданої копії витягу з протоколу №6 від 05.09.2016 року.

Посилання позивача, що ОСОБА_8 підписала 30.12.2016 року наказ про звільнення ОСОБА_1 замість в.о. директора ОСОБА_5, є необґрунтованими, оскільки згідно наказу №289-к від 01.12.2016 року в.о. ОСОБА_5. була у відпустці, її обовязки виконувала заступник директора з гуманітарної освіти та виховання ОСОБА_8, відповідно до посадової інструкції якої саме вона виконує обовязки директора закладу на час його відсутності.

Враховуючи рекомендації , надані Пленумом Верховного Суду України у п. 19 постанови №9 від 06.11.1992 року (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення, суд всебічно дослідив обставини справи та дійшов вище викладених висновків.

Підсумовуючи викладене , суд дійшов висновку, що в КЗ «Костянтинівський медичний коледж» на момент звільнення ОСОБА_1 була відсутня вільна вакансія за тією ж професією та спеціальністю, яку роботодавець мав би йому запропонувати. Судом встановлено, що на момент ухвалення рішення також відсутня вільна посада, на яку можна поновити ОСОБА_1, в тому числі відсутня посада провідного юрисконсульта.

Однак, як було зазначено раніше, суд вважає що за необхідне задовольнити позовну вимогу щодо визнання незаконним наказ №306-к від 30.12.2016 року, виданому КЗ «Костянтинівський медичний коледж», про звільнення з посади провідного юрисконсульта ОСОБА_1 в частині дати звільнення, змінити дату звільнення на 02.01.2017 року, стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул у сумі 250 грн. 27 коп., а також моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково

Визнати незаконним наказ №306-к від 30 грудня 2016 року, виданому Комунальним закладом «Костянтинівський медичний коледж», про звільнення з посади провідного юрисконсульта ОСОБА_1 в частині дати звільнення.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта на 02 січня 2017 року.

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 250 (двісті пятдесят) грн. 27 коп.

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 500 (пятсот) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені 09.03 2017 року.

Суддя