Провадження № 2 /317/6/2017
Справа № 317/594/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 р. м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі Лебідь О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 2 Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функцій у спірних правовідносинах ОСОБА_1 обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальний заклад «ОСОБА_1 обласний центр охорони культурної спадщини» ОСОБА_1 обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування та зобовязання повернути земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 2 Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функцій у спірних правовідносинах ОСОБА_1 обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальний заклад «ОСОБА_1 обласний центр охорони культурної спадщини» ОСОБА_1 обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування та зобовязання повернути земельні ділянки.

В судовому засіданні 17.01.2017 р. відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з клопотання про закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Своє клопотання мотивували тим, що рішення органу державної влади, в тому числі розпорядження органу державної влади, може бути оскаржено тільки в порядку адміністративного судочинства. Також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уточнили, що просять саме закрити провадження у справі, а не припинити провадження як помилково вказано у письмовому клопотанні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтримав клопотання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У судовому засіданні прокурор Редька М.В. заперечував проти задоволення клопотання. Свою незгоду прокурор мотивував тим, що ОСОБА_1 районна державна адміністрація Запорізької області в даній справі є субєктом цивільних правовідносин і має такий самий статус, що й інші учасники цих відносин. Реалізуючи своє право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності відповідач має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. В цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій. Правовідносини, які склались між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування спірною земельною ділянкою. Таким чином, даний позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею, не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 обласна державна адміністрація, відповідач ОСОБА_1 районна державна адміністрація Запорізької області та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальний заклад «ОСОБА_1 обласний центр охорони культурної спадщини» ОСОБА_1 обласної ради до суду не зявились.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, вислухавши учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно розяснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» при вирішенні питань, повязаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати розяснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є обєктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має зясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи повязані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

При цьому, п. 7 розяснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вказує на те, що земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Так, оскаржуваним розпорядженням № 2/160 від 03.09.2004 р. ОСОБА_1 районна державна адміністрація Запорізької області надала земельні ділянки у власність громадянам власникам земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього КСП ім. Орджонікідзе для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно додатку, зокрема й ОСОБА_5, ОСОБА_6 Ананєвні.

Відповідно до цього розпорядження ОСОБА_5, ОСОБА_6 Ананєвні було видано державні акти на право власності на земельні ділянки. В подальшому земельні ділянки були успадковані спадкоємцями ОСОБА_5, ОСОБА_6 Ананєвни.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте розпорядження про передачу фізичним особам у власність земельних ділянок є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого лише серед іншого є законність розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації щодо передачі у власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, повинен бути вирішений у порядку цивільного судочинства, оскільки оскаржуване рішення вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власників земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Отже, підстави для закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 205, 209, 210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_3 про закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України відмовити у повному обсязі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.І. Сакоян