у х в а л а

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних ікримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Харківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державної інспекції сільського господарства в Харківській області до Харківської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: міськрайонне управління Держгеокадастру у місті Люботин і Харківському районі Харківської області, реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції Харківської області, про визнання розпорядження районної держаної адміністрації незаконним, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Харківський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державної інспекції сільського господарства в Харківській області звернувся до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 8 травня 2008 року № 1251 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7870 га на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 14 квітня 2009 року № 748 ОСОБА_3 затверджено проект відводу земельної ділянки та безоплатно передано у власність вказану земельну ділянку. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку. У подальшому ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 19 березня 2012 року спірну земельну ділянку відчужила ОСОБА_4 Прокурор зазначав про те, що зазначена земельна ділянка фактично знаходиться на території Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»), що підтверджується схемою перенесення меж земельних ділянок від 25 квітня 2012 року № А-10-80, виготовленою Харківським проектно-дослідним інститутом агромеліорації та лісового господарства «Харківдіпроагроліс». На вказану земельну ділянку Данилівському дослідному державному лісгоспу на підставі рішення Харківської районної ради народних депутатів від 4 липня 1994 року видано державний акт на право постійного користування землею. Також вказана земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, погодження про зміну цільового призначення й надання для особистого селянського господарства чи вилучення її у встановленому законодавством порядку не надавалося.

У зв'язку з наведеним прокурор просив суд: поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права; визнати незаконним та скасувати розпорядження Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 14 квітня 2009 року № 748 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3.»; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, виданий на ім'я ОСОБА_3, недійсним; визнати договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 та повернути вищевказану земельну ділянку у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року у задоволенні позову Харківської міжрайонної прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державної інспекції сільського господарства в Харківській області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Харківської міжрайонної прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державної інспекції сільського господарства в Харківській області задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 14 квітня 2009 року № 748 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3.». Визнано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,7870 га, виданий на ім'я ОСОБА_3, недійсним. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,7870 га, розташованої на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним. У задоволенні позову про повернення земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи прокурору в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що проектна документація про виділення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки вилучена в межах розслідування кримінальної справи, а відомості обмінного файлу, що містить географічні координати земельної ділянки, не свідчать про наявність повного або часткового перетину із землею, що виділена ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Тобто прокурор не довів, що спірна земля раніше належала до лісогосподарського призначення, а, крім того, відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанцій, виходив із того, що розпорядження районної державної адміністрації про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки земля відноситься до земель лісового фонду, перебувала у державній власності та вилучена з володіння ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» незаконно, без рішення Кабінету Міністрів України (більш як 1 га), у зв'язку з чим визнається недійсним державний акт, який виданий на підставі цього розпорядження.

Крім того, апеляційний суд визнав недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки продаж спірної земельної ділянки здійснено особою, яка не мала на те права, не була наділена повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження землею, а позивачі мають право на такий позов як заінтересована особа (ч. 3 ст. 215 ЦК України). При цьому, відмовляючи у задоволенні позову про повернення спірної ділянки, апеляційний суд зазначив, що реституція як спосіб захисту цивільного права відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним і не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого третій особі на виконання недійсного правочину. Належним способом захисту порушеного права в такому випадку є витребування майна від набувача майна шляхом пред'явлення віндикаційного позову (ст. 388 ЦК України), а такі вимоги не заявлялися.

Проте повністюпогодитися з такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Судом установлено, що розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 8 травня 2008 року № 1251 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7870 га на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 14 квітня 2009 року № 748 ОСОБА_3 затверджено проект відводу земельної ділянки та безоплатно передано у власність вказану земельну ділянку. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 19 березня 2012 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 спірну земельну ділянку площею 1,7870 га, яка знаходиться на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, надану їй для ведення особистого селянського господарства.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Харківській області від 24 квітня 2012 року, вказана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства фактично знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Вилучення спірної земельної ділянки з користування ДП Харківська лісова науково-дослідна станція» в порядку, встановленому чинним законодавством, не відбулося.

Згідно зі ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в ч. 2 ст. 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно зі ст. 13 ЗК України саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (п. «ґ» ч. 4 ст. 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (чч. 2, 3 ст. 56 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 ЗК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, ч. 1 ст. 17 ЛК України).

За змістом ст. 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та ст. 21 Закону України від 9 квітня 1999 року «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає порядок та умови зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених чч. 5 - 8 цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-196 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Застосувавши зазначені вище норми матеріального права, дослідивши та належним чином оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку (ст. 212 ЦПК України), апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка накладається на землі лісового фонду, які належали державі та знаходились у володінні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» і з його володіння в порядку, передбаченому законодавством, не вилучалися. Так, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» є власником 3 555 га згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 4 липня 1994 року (а. с. 68-74), жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою Кабінетом Міністрів України не вчинялось.

Дійшовши висновку про порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення землі, суд згідно зі ст. 21 ЗК України вірно визнав недійсним розпорядження органу влади та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3

У зв'язку з цим у цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не спростовують висновки апеляційного суду й не впливають на його законність.

Разом з тим, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як районний суд, так і апеляційний суд не звернули уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначений висновок щодо аналізу застосування вказаних норм права відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15 та від 30 листопада 2016 року № 6-2069 цс 16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте апеляційний суд, застосувавши положення ст. ст. 215, 216 ЦК України при задоволенні позову прокурора щодо визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного не з власником землі, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», з володіння якого вона незаконно вибула, а між іншими особами: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Пославшись на те, що суд не застосовує з цих підстав реституцію і, тим не менш, на підставі цих норм (ст. ст. 215, 216 ЦК України) визнаючи договір купівлі-продажу землі, укладеного не з власником майна, недійсним, апеляційний суд не звернув уваги на те, що норма ч. 3 ст. 215 ЦК України (пред'явлення позову заінтересованою особою), яку суд застосував, може використовуватись лише до позову не сторони договору і за позовом особи, яка не вважає себе власником майна. Натомість, прокурором пред'явлено позов в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» як власника майна з посиланням на те, що майно (земля) вибуло з його володіння поза його волею. А для таких вимог застосування ст. ст. 215, 216 ЦК України є неможливим незалежно від того, що судом не застосована реституція.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення частково не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Харківського міжрайонного прокурора про визнання договору купівлі-продажу недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик