Номер провадження: 22-ц/785/597/17Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі - Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогула,

ВСТАНОВИЛА:

28.03.2016 року, ОСОБА_2 звернувся із позовом про визнання незаконним наказу №10 від 18.01.2016 року про його звільнення, поновлення його на посаді помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника в Державному підприємстві "Ренійський морський торговельний порт" (далі-Порт) та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогула, і остаточно уточнивши вимоги, просив: визнати незаконним та скасувати наказ №10 від 18.01.2016 року, поновити його на посаді помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника в Порту і стягнути з відповідача 22 628,88 гривень заробітної плати за час вимушеного прогула.

Позов обгрунтовано тим, що наказом №284 від 28.09.2015 року позивача призначено на посаду помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника Порту. Після призначення на посаду позивач приступив до виконання трудових обов'язків і з 09.10.по 04.11.2015 року перебував у відрядженні, а з 12.10.2015 року захворів і перебував під наглядом лікаря. 02.11.2015 року звернувся до позивача із заявою про надання відпустки за власний рахунок, однак відповідач не відреагуваав на заяву. З 05.11.2015 року, у зв'язку із загостренням хвороби, перебував на лікуванні в Німеччині, про що повідомив позивача. Документи про тимчасову непрацездатність і лікування за межами України мав надати після їх легалізації. 28.12.2015 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, яку відповідач не розглянув.

18.01.2016 року відповідач видав наказ про звільнення позивача з роботи за ст. 40 ч.1 п.4 КзпП України /за прогул/.

Посилаючись на те, що він перебував у відрядженнях та на лікарняному з 08.10.2015 року по 06.12.2015 року і з 12.01.2016 по 18.10.2016 року, подав заяву про звільнення, вважає наказ про звільнення незаконним, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Представник позивача, з врахуванням уточнених вимог, позов підтримала в суді першої інстанції.

Представник відповідача позов не визнала, подала письмові заперечення на позов, у яких стверджується про законність звільненя позивача за прогули.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2016 року позов задоволено: суд визнав незаконним і скасував наказ про звільнення позивача за прогули з 18.01.2016 року № 10, поновив позивача на посаді помічника директора з розвитку Порту і стягнув з відповідача на користь позивача 22 628,88 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі представник Порту просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, доведеність вчинення позивачем прогулів.

У засіданні колегії суддів: представник позивача скаргу не визнала; третя особа ОСОБА_3 скаргу підтримав.

Представник Порту у засідання колегії суддів не з'явився, сповіщений про розгляд справи 02.03.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення апеляційного суду від 07.02.2017 року.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

За змістом ст. 308 ч.1 п.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, задовольняючи позов виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого трудовим законодавством порядку (а.с.132-134).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 284 від 28.09.2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду помічника директора з розвитку на час призначення основного працівника Порту. Після призначення на посаду позивач приступив до виконання трудових обов'язків. 21.10.2015 року, у зв'язку із хворобою, позивачу встановлено медичний діагноз і розпочато його лікування в медичних закладах. У листопаді 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому відпустки за власний рахунок з 02.11.2015 року по 13.11.2015 року, однак відповідач відмовив у наданні такої відпустки. 05.11.2015 року, у зв'язку із загостренням хвороби, позивача госпіталізовано до медичної установи в Німеччині, про що позивач повідомив відповідача (а.с.6,9,10-16,17.19,35,67,69).

Згідно листка непрацездатності, позивач дійсно, у період з 05.11.2015 року по 04.12.2015 року, хворів і після одужання мав стати до роботи 05.12.2015 року (а.с.35).

Протягом жовтня-листопада 2015 року відповідач, у встановленому законом порядку, не складав акти про відсутність відповідача на робочому місці без поважних причин.

Листом №8/1 від 04.01.2016 року відповідач підтвердив, що надав позивачу відпустку без збереження заробітної плати кількістю 15 робочих днів, починаючи з 28.12.2015 року (а.с.18,20).

Відповідач, без попередження позивача, змінив термін відпустки з 15 робочих днів на 15 календарних днів, надавши позивачу, згідно наказу № 359 від 28.12.2015 року, відпустку без збереження заробітної плати на період з 28.12.2015 року по 11.01.2016 року (а.с.18,70).

З наказом № 359 від 28.12.2015 року про скорочення терміну відпустки з 15 робочих дні до 15 календарних днів відповідач не ознайомив позивача.

18.01.2016 року відповідач видав наказ про звільнення позивача з роботи за ст. 40 ч.1 п.4 КзпП України /за прогул/, зарахувавши час, коли позивач перебував у відпустці, як прогул (а.с.7,8,68).

Судом також встановлено, що позивач з 08.10.2015 року по 04.11.2015 року і з 05.12.2015 року по 06.12.2015 року був відсутній на робочому місці, про що відповідачу

було відомо, однак стягнення у вигляді звільнення за прогули у цей час, всупереч ст. 148 ч.1 КзпПУ, відповідач застосував 18.01.2016 року, після спливу місячного строку з дня виявлення проступку.

В період з 05.11.2015 року по 05.12.2015 року і з 07.12.2015 року по 27.12.2015 року позивач був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки знаходився на лікарняному (а.с.24,35,78,126).

Правильним є і висновок суду про те, що в період з 12.01.2016 року по 18.01.2015 року позивач не вчиняв прогулів, оскільки відповідач, у встановленому законом порядку, не ознайомив позивача з наказом про те, що термін відпустки змінено з 15 робочих днів на 15 календарних днів, зважаючи на те, що листом від 12.11.2015 року відповідач повідомив позивача, що надає відпустку до 20.01.2016 року (а.с.18).

Оскільки суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача з 18.01.2016 року за прогули, висновок суду про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогула грунтується на вимогах ст. 235 КзпП України.

З матеріалів справи вбачається, що трудову книжку позивач отримав 26.02.2016 року, а з позовом про захист порушеного права звернувся 28.03.2016 року (а.с.24).

Останній день для подачі позову припадає на 26.03.2016 року - суботу.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ст. 70 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки останній день подачі позову припав на вихідний - суботу, останній день для подачі позову, у розумінні ст. 70 ЦПК України, у даному випадку, є понеділок 28.03.2016 року.

Наведене свідчить про те, що позов подано в суд у межах строку, визначеного ст. 233 ч.1 КзпП України.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Доводи представника відповідача у скарзі про те, що дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, позивач тривалий час не надавав листки непрацезданості для опрацювання, крім того, відсутні докази того, що у жовтні 2015 року позивач перебував у відрядженнях - не заслуговують на увагу.

Дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Відповідачу було відомо про відсутність позивача на роботі в період з 08.10.2015 року по 04.11.2015 року, однак дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули у цей час було застосовано відповідачем лише 18.01.2016 року, тобто з пропуском місячного строку з дня виявлення.

Вимоги ч. 2 ст. 148 КзпП України, якими визначено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, у даному випадку, не підлягають застосуванню, оскільки за відсутність на робочому місці з 08.10.2015 року по 04.11.2015 року відповідач міг накласти дісциплінарне стягнення лише не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку, як передбачено ст. 148 ч.1 КзпП України.

Встановлено, що позивач не мав можливості своєчасно надати відповідачу листки непрацездатності з поважних причин через те, що легалізація лікарняних листків /лікування відбувалось за межами України/ зайняла тривалий час.

Заперечення третьої особи ОСОБА_3 у засіданні колегії суддів стосовностягнення заробітної плати за час вимушеного прогула безпідставні, оскільки у разі визнання звільнення незаконним, суд повинен прийняти рішення про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогула.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів неправильності розміру заробітної плати, яку суд стягнув за час вимушеного прогула.

Приймаючи до уваги, що рішення суду відповідає вимогам закону, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу скаргу представника Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт" - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили,

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Н.Д. Плавич