Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/2636/16-ц Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось з даним позовом. В якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором без номера від 14 червня 2010 року в сумі 16255 грн. 67 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що 14.06.2010 ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 18000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

03 жовтня 2015 року позичальник померла. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_2.

17 липня 2016 до нього було направлено лист-претензію, згідно якої позивачем було предявлено свої вимоги до спадкоємця ОСОБА_3, але ніяких дій ним виконано не було.

Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, судові витрати покласти на відповідача.

Посилається на те, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд порушив порядок встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору без номеру від 14.06.2010 ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 18000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

03 жовтня 2015 року вона померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 І-ТП №272227 від 05.10.2015 (а.с.33).

Станом на дату смерті заборгованість позичальника становила 16255 грн. 67 коп., із них : 15809 грн. 60 коп. заборгованості за кредитом та 446 грн. 07 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, що підтверджується копією наданого позивачем розрахунку (а.с.4-5).

09 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву до нотаріальної контори про включення кредиторської вимоги в спадкову масу з вимогою повідомити спадкоємців померлого про наявність боргу (а.с.36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини не звертався, що спадкоємцями боржника, крім відповідача, є мати померлої та її донька, однак, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася. Крім того, відсутнє будь-яке спадкове майно, яке б можна було успадкувати після її смерті.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Тому колегія суддів вважає, що проживаючи разом з позичальником, будучи зареєстрованими в одному будинку, і продовжуючи в ньому проживати надалі, відповідач фактично прийняв спадщину після смерті померлої дружини, хоча і не звертався із відповідною заявою до нотаріальної контори.

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов'язані із з'ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред'явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення боргу кредитором спадкодавця, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно повідомлення Овруцької державної нотаріальної контори №301/02-14 від 03.03.2016 спадкова справа після померлої ОСОБА_3 не заводилася, тобто спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися ( а. с. 37).

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та довідки Можарівської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 107 від 07.12.2016 року нерухомого майна за померлою ОСОБА_3 не рахується (а.с. 61, 64). Відомостей про наявність зареєстрованого за останньою нерухомого майна судом не встановлено.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно, а також право на нього. Крім того, не встановлено коло спадкоємців та не доведено, що відповідач у справі є єдиним спадкоємцем та отримав у спадщину будь-яке майно спадкодавця, у зв'язку з чим може задовольнити вимоги кредитора в межах його вартості.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не провів ряд дій які б могли полегшити розгляд справи є неприйнятними та суперечать приписам статей 10, 60 ЦПК України, за змістом яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципів змагальності судового розгляду та враховуючи, що суд має бути справедливим, неупередженим, не діяти на користь якоїсь із сторін, суд позбавлений можливості за власною ініціативою витребовувати нові докази у справі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: