АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста

Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.,

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору інвестування будівництва житлових будинків розірваними, визнання права власності на житлові будинки, за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, в якому просили визнати розірваним з 25.12.2014 року укладений між ними договір інвестування будівництва житлових будинків від 15 січня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що є землекористувачами земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4. 15 січня 2013 року між ними, як замовниками та ОСОБА_5, як інвестором, було укладено договір інвестування будівництва житлових будинків.

На порушення умов договору ОСОБА_5 не здійснив інвестування будівництва житлових будинків, а тому вони були вимушені здійснювати їх будівництво самостійно.

З огляду на невиконання інвестором свого зобов'язання щодо сплати грошової суми для участі в будівництві, просили укладений договір вважати розірваним з 25.12.2014 р.

У січні 2016 р. позивачі збільшили позовні вимоги та посилаючись на положення ст. 331, 328, 386, 392 ЦК України просили визнати право власності: за ОСОБА_4 - на житловий будинок по АДРЕСА_4, загальною площею 38,7 кв.м. та житловою площею 15,7 кв.м.; житловий будинок по АДРЕСА_5, загальною площею 65,7 кв.м. та житловою площею 26,5 кв.м.; за ОСОБА_1- на житловий будинок по АДРЕСА_2, загальною площею 33,7 кв.м. та житловою площею 13,2 кв.м.; за ОСОБА_2 - на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 36,8 кв.м. та житловою площею 15,0 кв.м.; за ОСОБА_3- на житловий будинок по АДРЕСА_3, загальною площею 39,9 кв.м. та житловою площею 16,1 кв.м.

Зазначили, що ОСОБА_5 почав вимагати від них укладення акту розподілу та виділення належної йому житлової площі, самовільно зайняв житлові будівлі та безпідставно не допускає до них позивачів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Розірвано договір про інвестування будівництва житлових будинків від 15 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Визнано право власності за ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_4, загальною площею 38,7 кв.м. та житловою площею 15,7 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_2, загальною площею 33,7 кв.м. та житловою площею 13,2 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 36,8 кв.м. та житловою площею 15,0 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_3, загальною площею 39,9 кв.м. та житловою площею 16,1 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва, який дії в інтересах Київської міської ради, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині визнання права власності на житлові будинки за ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачі є власниками спірних житлових будинків, а тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 392 ЦК України.

Крім цього, матеріли справи не містять дозвільних документів на будівництво будинків АДРЕСА_4, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4, в порушення вимог закону судом не перевірено обставин прийняття самочинного будівництва в експлуатацію, надання позивачам земельної ділянки для цілей будівництва.

Матеріали справи не містять також належних доказів наявності у позивачів права користування земельними ділянками по АДРЕСА_1.

Згідно з інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.07.2016 року №14379 на територію, на якій знаходяться земельні ділянки по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, відсутній план зонування, рішення щодо передачі у власність чи користування вказаних земельних ділянок Київською міською радою не приймались.

Зазначив, що вказаний спір було розглянуто з порушенням правил виключної підсудності, оскільки предметом спору у даній справі є нерухоме майно, яке знаходиться у Голосіївському районі міста Києва.

Крім цього, судом не було залучено до участі в справі Київську міську раду, як власника земельних ділянок, на яких розташовано спірне майно.

В судовому засіданні прокурор Горіна Р.М. та представник Київської міської ради - Голубенко Л.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є землекористувачами земельних ділянок на яких розташоване спірне нерухоме майно, ними побудовано та отримано всю проектну та дозвільну документацію, необхідну для будівництва житлових будинків, а тому наявні підстави для визнання права власності на житлові будинки по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1, 2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В матеріалах справи відсутні та позивачами не надані документи на підтвердження того, що вони є землекористувачами вищевказаних земельних ділянок.

Між тим, згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.07.2016 року №9 за адресами по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 зареєстровано документацію із землеустрою щодо відведення вищевказаних спірних земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Проте, рішення Київською міською радою з вказаних питань не приймались.

Також матеріали справи не містять доказів, що після проведення будівельних робіт позивачі вирішували питання, пов'язані з прийняттям об'єкта до експлуатації та з державною реєстрацією своїх прав на новостворені об'єкти нерухомого майна, оскільки визнання в судовому порядку права власності на річ, за загальним правилом, є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою його виникнення.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов до помилкового висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво, як наслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору про інвестування будівництва житлових будинків.

Судом також не було вирішено питання про залучення до участі в справі власника земельних ділянок - Київську міську раду, чим порушено права останньої.

Допущені порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_4, загальною площею 38,7 кв.м. та житловою площею 15,7 кв.м.; за ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_2, загальною площею 33,7 кв.м. та житловою площею 13,2 кв.м.; за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 36,8 кв.м. та житловою площею 15,0 кв.м.; за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_3, загальною площею 39,9 кв.м. та житловою площею 16,1 кв.м., підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині судове рішення сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, подану в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині задоволення позову про визнання права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_4, загальною площею 38,7 кв.м. та житловою площею 15,7 кв.м.; за ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_2, загальною площею 33,7 кв.м. та житловою площею 13,2 кв.м.; за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 36,8 кв.м. та житловою площею 15,0 кв.м.; за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_3, загальною площею 39,9 кв.м. та житловою площею 16,1 кв.м. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді:

Справа №22-ц/796/839/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М