11.01.2017 Єдиний унікальний номер 205/7711/16-ц
Справа № 2/205/67/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басова Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного памятника,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 жовтня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного памятника. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 28 вересня 2012 року близько 00-10 години ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, в районі будинку № 10а по вул. Ширшова в м. Дніпропетровську, допустив наїзд на сина позивача ОСОБА_3, внаслідок чого останній помер. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 серпня 2015 року вина ОСОБА_2 не встановлена. На поховання сина позивач витратила 22394,64 грн., які складаються з: предметів для поховання на суму 7924,64 грн., поминального обіду на річницю на суму 2470 грн. та витрат на встановлення памятника на суму 12000 грн.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на поховання та спорудження надгробного памятника в розмірі 22394,64 грн.

24 листопада 2016 року до суду надійшла заява позивача з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

У своїй заяві від 11 січня 2017 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 просила розглядати справу без її участі на підставі поданих заперечень, позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 28 вересня 2012 року близько 00:10 години по вул. Коцюбинського, м. Дніпропетровськ, зі сторони вул. Ширшова в напрямку Центрального мосту рухався автомобіль НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 Під час руху по вказаній вулиців районі будинку № 10а на смугу руху автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, грубо порушуючи ПДР України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не переконавшись у відсутності транспортного засобу, який наближається, знаходячись в стані алкогольного спяніння, вийшов пішохід ОСОБА_3 Із-за незначної відстані по лінії руху пішохода водій автомобілю НОМЕР_1, ОСОБА_2 уникнути наїзду не зміг та передньою правою частиною автомобілю НОМЕР_1, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3, спричинивши йому смертельну травму (а.с. 8).

Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28 серпня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000134 від 25.12.2012, закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 8-12).

Відповідно до ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про поховання та похоронну справу», організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.

За ст. 10 Закону України «Про поховання та похоронну справу», надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Кодексу, здійснюється ритуальними службами або за договором суб'єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється в порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості.

Вартість таких витрат визначена у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року № 45. З Додатку до постанови правління фонду № 45 від 03.10.2008 року вбачається, що витрати на поховання потерпілого та пов'язаних з цим ритуальних послуг по Дніпропетровські області складають 6905 грн.

Аналогічна позиція застосування ст. 1201 ЦК України щодо питання граничної вартості стандартного пам'ятника в даній місцевості на дату його виготовлення, є обов'язковою умовою для вирішення позову в частині відшкодування витрат на виготовлення та встановлення пам'ятника викладена в ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 грудня 2013 року (справа № 6-20368св13), 16 вересня 2015 року (справа № 6-13941св15).

Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надана позивачем копія товарного чеку від 29.09.2012 року (а.с. 4) не є належним та допустимим доказом понесення витрат на поховання, оскільки не містить відомостей про покупця, у зв'язку з чим також не є належним та допустимим доказом понесення витрат на поховання.

Крім того, копія товарного чеку від 29.09.2012 року (а.с. 4) та замовлення від 05.08.2013 року (а.с. 7) не підтверджує оплату товару в силу ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення про форму та зміст розрахункових документів, затверджених Наказом ДПА України від 01 грудня 2000 р. № 614, та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15 грудня 2004 р. № 637 (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), у зв'язку з чим ця сума не підлягає стягненню.

Витрати, понесені на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які винний зобов'язаний відшкодовувати відповідно до ст. 1201 ЦК України.

Аналогічна позиція застосування ст. 1201 ЦПК України викладена в ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 грудня 2013 року (справа 6-20368св13) та від 16 вересня 2015 року (справа №6-13941св15).

Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, а тому суд вважає, що витрати на проведення поминального обіду, на підтвердження яких позивачем надано документ на а.с. 23, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які підлягають відшкодуванню, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 8, 10 Закону України «Про поховання та похоронну справу», постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. ст. 15-16, 1193, 1201 ЦК України, ст. ст. 10-11, 27, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного памятника відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Басова