АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/3131/16-ц 22-ц/774/267/К/17
Справа № 215/3131/16-ц Головуючий у 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/267/К/17 Демиденко Ю.Ю.
Категорія - 54 (ІІІ ) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 01 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИК ПЛЮС», третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИК ПЛЮС» ( надалі - ТОВ «Виробник Плюс») , третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом 10 серпня 2015 року прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «Виробник Плюс». 21.06.2016 р. наказом №126-к звільнений із займаної просади на підставі ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін. Посилаючись на те, що згоди своєї на звільнення з 21.06.2016 р. він не надавав, сторонами досягнута згода про звільнення з 27.06.2016 р., що зафіксовано резолюцією директора на його заяві, просив суд: скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2016 р. та стягнути моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2016 року , в якому усунуто описку ухвалою суду 28 листопада 2016 року , позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» №126-к від 21.06.2016 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади головного інженера з 21 червня 2016 р., змінено дату звільнення, визначено ОСОБА_2 звільненим з ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» з посади головного інженера з 27 червня 2016 р. за згодою сторін за ст.36 п.1 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» на користь ОСОБА_2 - 455 грн. 60 коп. середнього заробітку за період з 21 червня 2016 р. по 27 червня 2016 р. включно за 5 робочих днів, з розрахунку середньоденного заробітку 91 грн. 12 коп., 500.00 грн. моральної шкоди, а всього 955 грн. 60 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду матеріалам справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. Судом не взято до уваги, що в день звільнення із ним не проведено повного розрахунку, письмово не повідомлено про нараховані суми. Суд, задовольнивши позовні вимоги частково, вийшов за межі заявлених вимог стосовно зміни дати звільнення, які позивачем заявлено не було. Судом не стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням працевлаштування 22.09.2016року.

В запереченнях на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3, просив рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача та третьої особи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно наказу( розпорядження) №541-к від 10 серпня 2015 року позивач ОСОБА_2 прийнятий на роботу головним інженером ТОВ «Виробник плюс» із тарифною ставкою 1580 грн. ( а.с.8).

10.06.2016 року позивач ОСОБА_2 подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 27.06.2016 р. згідно п.1 ст.36 КЗпП України. На заяві міститься резолюція директора Товариства «узгоджено» від 10.06.2016 р. Та міститься резолюція директора «не заперечую звільнити за згодою сторін з 21.06.2016 р.» (а.с.31).

Наказом ТОВ «Виробник плюс» від 21.06.2016 р. №126-к ОСОБА_2 звільнено з 21.06.2016 р. з посади головного інженера Товариства за ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. (а.с.32-33)

Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_2 посилався, що його звільнено 21 червня 2016 року у порушення трудового законодавства, проте в заяві він узгодив дату звільнення з 27 червня 2016 р. Тому просив суд визнати наказ про звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи частково позовні вимоги змінюючи дату звільнення з 21 червня на 27 червня, стягуючи середній заробіток за 5 робочих днів, компенсацію моральної шкоди у розмірі 500грн., суд першої інстанції керувався ст.ст.36,235 КЗпП України та виходив з порушення відповідачем звільнення позивача в частині узгодження дати звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Реалізуючу принцип демократизму в трудовому законодавстві, законодавець закріпив у п. 1 ст. 36 КЗпП України таку підставу розірвання трудового договору , як угода сторін. Підставою припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України є волевиявлення обох сторін трудового договору на його припинення і анулювання цієї домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу й працівника.

Згідно керівних роз'яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мате місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням, як працівника так і роботодавця.

В матеріалах справи міститься заява позивача датована 10 червня 2016 року про звільнення його з 27 червня 2016 року із резолюцією керівника від 10.06.2016 «Узгоджено» ( а.с.31).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про незаконне звільнення позивача 21 червня 2016 року, оскільки ця дата не була узгоджена сторонами.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для поновлення його на роботі, оскільки матеріали справи містять письмову добровільну згоду на звільнення, тому правові підстави для поновлення на роботі відсутні.

Позивачем не надано доказів, що він звертався до працедавця із заявою на анулювання раніше досягнутої між сторонами домовленості про звільнення. Невірно визначена відповідачем узгоджена дата звільнення не надає позивачу права на поновлення працевлаштування.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі про невірно визначений розмір середнього заробітку.

Згідно довідки № 384 наданою ТОВ «Виробник плюс» 24 жовтня 2016 року середньоденний заробіток ОСОБА_2 становить 91,12 грн., виходячи з розрахунку середньомісячного заробітку за квітень, травень 2016 року, тобто за два місяці, які передували даті звільненя. ( а.с.59).

Колегія суддів погоджується із визначеним розміром заробітку позивача за п'ять днів, який визначено у відповідності до п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів.

Колегія суддів також відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. Судом першої інстанції вірно визначено, що оскаржений наказ про звільнення незаконний та підлягає скасуванню лише в частині визначення дати звільнення з 21 червня та підлягає заміні на 27 червня 2016 року. Дані висновки суду першої інстанції відповідають законодавству, оскільки судом визнано незаконним та скасовано не увесь наказ, а лише його частину, стосовно дати звільнення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що у резолютивній частині рішення суду першої інстанції міститься посилання на визнання спірного наказу про звільнення незаконним,його скасування та одночасну зміну наказу, що є взаємовиключними діями, отже, резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині формулювання, відповідно п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України, із викладенням першого абзацу у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 01 листопада 2016 року змінити виклавши абзац перший резулятивної частини в наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати незаконним та скасувати в частині дати звільнення наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Виробник Плюс» №126-к від 21.06.2016 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади головного інженера за згодою сторін за ст.36 п.1 КЗпП України, змінити дату з 21 червня 2016 р. на 27 червня 2016 р.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Митрофанова

Судді: Я.М. Бондар

В.П. Зубакова