ухвала

іменем україни

13 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_5, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінвіч Фіш», про визнання договору поруки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що з 05 жовтня 1996 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_5

17 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінвіч Фіш» (далі - ТОВ «Грінвіч Фіш») було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування кредит в сумі 700 000 грн у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на основні засоби.

17 липня 2013 року на забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» було укладено договір поруки № РХ029031.143694.001 між кредитором та ОСОБА_5, який поручився перед банком як солідарний боржник ТОВ «Грінвіч Фіш».

Вказана інформація стала їй відома з позовної заяви від 04 травня 2014 року, поданої ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до Дніпровського районного суду м. Києва, в якій банк вимагав солідарно стягнути з ТОВ «Грінвіч Фіш» та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 829 885,22 грн.

Вважає, що вищезазначений договір поруки підлягає визнанню недійсним, оскільки він створює обов'язки не лише для поручителя, а й для неї як його дружини, оскільки для погашення заборгованості перед банком він має право звернути стягнення на майно, кошти, які знаходяться у спільній сумісній власності подружжя, але вона не надавала повноважень на укладення договору поруки. Просила визнати договір поруки від 17 липня 2013 року № РХ029031.143694.001 недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірним договором прав позивача не порушено, вона не є стороною зобов'язання, будь-яких обов'язків та відповідно правових наслідків для неї договір поруки не створив. При цьому судом також врахововано, що договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним майном подружжя, відтак норми ст. 65 СК України на спірні правовідносини не поширюються.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надавала згоди на укладення її чоловіком договору поруки та відповідно звернення стягнення на майно, що є спільною сумісною власністю не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що 17 липня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТОВ «Грінвіч Фіш» укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 700 000 грн до 16 липня 2018 року зі сплатою 23 % річних.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 17 липня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, предметом якого є зобов'язання поручителя солідарно відповідати в повному обсязі перед кредитодавцем за невиконання позичальником своїх обов'язків та зобов'язань за кредитним договором від 17 липня 2013 року.

Пунктом 4 договору поруки передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором поручитель та позичальник несуть перед банком солідарну відповідальність.

З підстав невиконання умов кредитного договору відповідач ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно із ТОВ «Грінвіч Фіш» та ОСОБА_5

У матеріалах справи міститься заява написана ОСОБА_4 про надання згоди на укладення договору поруки від 17 липня 2013 року та додаткових угод. З умовами договору поруки та кредитного договору вона ознайомлена.

Так, суди обґрунтовано виходили з того, що заявляючи вимогу про визнання вказаного договору поруки недійсним, ОСОБА_4 посилалася на те, що згоди на укладення договору поруки вона як дружина поручителя не надавала, а в апеляційній скарзі на те, що вона не пам'ятає факту вчинення підпису на згоді до договору поруки.

Разом із тим, відповідачем не спростовано належність підпису, зробленого від імені ОСОБА_4, на згоді дружини до договору поруки, що підтверджує наявність її згоди на укладення оспорюваного договору.

Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Таким чином, оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, є способом забезпечення виконання зобов'язання і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік