УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» до ОСОБА_4, фермерського господарства «СОМ» про визнання договору оренди недійсним, скасування державної реєстрації та визнання первісного договору оренди землі поновленим, за касаційною скаргою фермерського господарства «СОМ» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» (далі - ТОВ «А.Т.К.», товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 грудня 2015 року, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,8077 га, укладений між ОСОБА_4 та фермерським господарством «СОМ» (далі - ФГ «СОМ»), який зареєстрований 02 грудня 2015 року за № 12428487, та скасувати державну реєстрацію цього речового права, а договір оренди цієї ж земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «А.Т.К.», визнати поновленим до 11 листопада 2019 року.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «А.Т.К.» посилалося на те, що 11 листопада 2009 року між ним та орендарем ОСОБА_5 було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки строком на 5 років, тобто до 11 листопада 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 орендар ОСОБА_5 помер, а спадкоємцем цієї земельної ділянки стала ОСОБА_4

Позивач вказував, що у період дії договору оренди ТОВ «А.Т.К.» належним чином виконувало свої договірні зобов'язання, спору щодо орендних відносин у сторін не виникало, а після закінчення строку дії договору оренди, враховуючи відсутність письмових заперечень зі сторони ОСОБА_4, ТОВ «А.Т.К.» продовжувало користуватись орендованою земельною ділянкою, а ОСОБА_4 отримала оренду плату за 2015 рік.

Посилаючись на те, що на початку лютого 2016 року товариство звернулось до ОСОБА_4 з пропозицією укласти договір оренди земельної ділянки на поновлений строк, проте остання відмовилась у зв'язку з укладенням 01 грудня 2015 року договору з іншим орендарем - ФГ «СОМ», що, на думку позивача, є порушенням його переважного права на продовження оренди земельної ділянки, а тому просив задовольнити позов.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «А.Т.К.» задоволено, рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 16-СМ-15

від 01 грудня 2015 року, кадастровий номер № НОМЕР_1, площею 2,8077 га, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «СОМ», який зареєстрований

02 грудня 2015 року за № 12428487.

Визнано договір оренди земельної ділянки від 11 листопада 2009 року, кадастровий номер № НОМЕР_1, площею 2,8077 га, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «А.Т.К.», який зареєстрований 15 лютого 2012 року за №5656, поновленим до 11 листопада 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ФГ «СОМ», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «А.Т.К.» має переважне право на продовження строку договору оренди землі, проте своїм правом у строк і порядок, передбачений ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не скористався, зокрема, не повідомив орендодавця про намір продовжити договір оренди, проект додаткової угоди не направив та така угода не укладалася, а тому відсутні підстави задоволення позову.

Разом з тим, у ч. 1 ст. 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Права наймача, що встановлені ст. 777 ЦК України, є переважними, тобто за своєю правовою природою вони є привілеями носія таких прав, який має перевагу на укладення відповідних договорів перед третіми особами.

За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення останнього щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, що передбачено ст. 777 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про оренду землі», буде порушено, а така поведінка орендодавця відносно попереднього орендаря буде недобросовісною.

Враховуючи зазначене, судам слід встановити наявність вчинення орендарем конклюдентних дій, а саме продовження користування носієм переважного права спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, які б свідчили про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, що підтверджує наявність підстав визнання договору оренди з новим орендарем недійсним, а договір оренди землі з носієм переважного права поновленим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2540цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01 грудня 2015 року не заперечувала проти використання своєї земельної ділянки ТОВ «А.Т.К.», за що отримувала від позивача орендну плату, а тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір оренди продовжував свою дію за мовчазною згодою сторін на умовах, зазначених в договорі, а тому є поновленим на новий строк до 11 листопада 2019 року.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фермерського господарства «СОМ» відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М.Коротун

Т.О. Писана