Справа № 497/1445/16-ц
Провадження № 2/497/40/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року Болградський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Раца В.А.

секретарі Божевій І.Д.

за участю сторін: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5», який в судовому засіданні уточнив, та просить стягнути заробітну платню за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень, мотивуючи тим, що з 18.03.2014 року він працює трактористом в державному підприємстві «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5». 06.11.2015 року його за порушення трудової дисципліни, без його згоди, було переведено на три місяці у виноградну бригаду №2 із добовою оплатою праці. У звязку з незгодою позивача з переводом на іншу роботу він не виходів на роботу два місяці та не отримав за цій період заробітну плату, тому просить стягнути її з відповідача. Також позивач посилається на те, що йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 гривень, так як йому доводилося докладати додаткові зусилля для організації життя, що виявилося в утворенні заборгованості зі сплати комунальних платежів.

Позивач та його представник ОСОБА_2, який діє за довіреністю, в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні просили стягнути заробітну платню за період з 06.12.2015 року по 06.02.2016 року, посилаючись на те, що відповідач як роботодавець зобов'язаний був забезпечити позивача роботою та відповідно виплатити належну заробітну платню.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє за довіреністю, в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що наказ про переведення позивача на три місяці у виноградну бригаду №2 із домовленою оплатою праці підприємством не видавався, позивач протягом періоду з 06.12.2015 року по 06.02.2016 року на роботу не виходив, ніякої роботи не виконував, тому йому не була нарахована ти виплачена заробітна плата за цей період.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявою працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 18.03.2014 року був прийнятий трактористом в Державне підприємство «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5», що підтверджується наказом №34 від 18.03.2014 року та записами в трудовій книжці позивача.

Як вбачається з позиції позивача, яка підтверджена матеріалами справи, позивач 01.12.2015 року письмово звернувся до Головного управління державної служби України в Одеській області з питань праці, про порушення відносно нього трудового законодавства, з тексту якого вбачається, що він отримує несправедливу заробітну платню, не отримує спеціальний одяг, і відмовляється від роботи через несправний трактор, та його тимчасово було переведено на іншу роботу.

За зверненням позивача до Головного управління Держпраці в Одеській області щодо порушення його трудових прав адміністрацією Державного підприємства «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5» у підприємстві було проведено перевірку, в результаті якої було виявлено порушення вимоги ст.163 КЗпП України та ч.2 ст.8 ЗУ «Про охорону праці», а саме адміністрація підприємства не видала ОСОБА_1 спеціальний одяг; заробітна плата за жовтень 2015 року позивачу та іншим працівникам виплачена з порушенням вимог ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 ЗУ «Про оплату праці»; за листопад на день перевірки заробітна плата працівникам не виплачена, однак цією ж перевіркою не виявлено факт примусового переводу позивача з посади тракториста на посаду різноробочого строком на 3 місяці, що підтверджується листом ГУ Держпраці в Одеській області № 15Б-0352/15.3/06 від 21.12.2015 року (а.с.5-6).

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_1 з 06.12.2015 року по 06.02.2016 року не виходив на роботу, що підтверджено табелями обліку використання робочого часу за грудень 2015 року по лютий 2016 року.

Крім цього, відповідно до заяв позивача в період часу з 02.11.2015 рок по 14.11.2015 року та з 24.11.2015 року по 07.12.2015 року, позивач знаходився у відпустці за власний рахунок, що визнавалося та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Також позивач в судовому засіданні не оспорював факт відсутності його на робочому місці з 08.12.2015 року по 06.02.2016 року, посилаючись на те, що він не був згоден з наказом про переведення його на іншу посаду, а також відсутністю роботи в зимовий час, чекаючи повідомлення його підприємством про необхідність виходу на роботу.

Будь-яких доказів про наявність наказу про тимчасове переведення позивача на іншу роботу, на який посилається позивач, суду не надано

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем суду не доведена поважність причин відсутності його на робочому місці з 08.12.2015 року по 06.02.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових костей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частиною 1 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівникам на підприємствах, в установах і організаціях здійснюється за погодинною відрядною або іншими системами оплати праці. Оплати може проводитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

З приведених норм закону вбачається, що заробітна плата це винагорода, яку роботодавець виплачує працівникові саме за виконану роботу, а дослідженими доказами, що також не заперечується сторонами, встановлено, що працівник не виконував роботи за своїми функціональними обов'язками в зазначений у позові період, а будь-яких доказів, про вимушеність прогулу роботи позивачем суду не доведено, оскільки саме з його пояснень вбачається, що він не виходив на роботу, оскільки не було роботи.

Посилання позивача на той факт, що роботодавець повинен забезпечити його роботою, і звільнити його у разі невиходу на роботу, суд оцінює критично, оскільки, по-перше звільняти за невихід на роботу без поважних причин це право роботодавця, а не обов'язок, а по-друге, судом встановлено, що позивач навіть не приходив на роботу, у зазначений в позові час, тому фізично і неможливо було забезпечити його працею відповідно до його обов'язків.

Таким чином, судом встановлено, що за час з 08.12.2015 року по 06.02.2016 рокупозивач не працював, отже роботи не виконував і у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому будь-яких виплат, пов'язаних з виконанням роботи.

У звязку з вищезазначеним суд вважає, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню в звязку з відсутністю противоправних дій відповідача відносно позивача.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач в позові, а саме на поважність причин відсутності його на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні відповідними доказами, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21,94,97,232 КЗпП, ст.ст.10,60,88,213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство імені ОСОБА_4 національного наукового центру «Інститута виноградства і виноробства імені ОСОБА_5» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання в десятиденний строк апеляційної скарги, або в порядку ст. 294 ЦПК України. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області.

Суддя В.А. Раца