Справа №589/771/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/280/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою малого приватного підприємства «Максим»

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до малого приватного підприємства «Максим»

про зобовязання видати наказ про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював і остаточно просив ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача видати наказ про його звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням відповідачем вимог законодавства про працю та умов трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відомості про звільнення до його трудової книжки у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю з зазначенням часу звільнення, а саме: з 01.07.2015 року, видати позивачу належно оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у сумі 4123 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 514,50 грн., вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 2241,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2014 року по 30.06.2016 року у сумі 13 426 грн. та моральну шкоду у сумі 5000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що з грудня 2013 року працював на МПП «Максим» муляром. За період його роботи підприємство не вчасно сплачувало заробітну плату і тому утворилась заборгованість у сумі 4123 грн. 00 коп. У звязку з цим, позивач був змушений звернутись до правоохоронних органів з заявою про притягнення власника підприємства до кримінальної відповідальності. Також в звязку з невиплатою заробітної плати він подав заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач розрахунок з ним не провів та трудову книжку не видав. З 01 листопада 2014 року позивач припинив роботу на підприємстві. 01 липня 2015 року позивач поштою відправив відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням, у звязку з невиконанням підприємством умов трудового договору по оплаті праці. Але відповідач листом від 16.07.2015 року повідомив про необхідність відпрацювання ним двох тижнів, інакше його звільнять за прогул. В той же час, його і на даний час не звільнено, розрахунок з ним не проведено, трудову книжку не повернуто. Вказаним діями відповідач порушує його права, за відсутності трудової книжки позивач не може працевлаштуватись на іншу роботу або стати на облік в службі зайнятості, не може підтвердити свій трудовий стаж, крім того, такими діями відповідача йому спричинена моральна шкода: порушено його уклад життя, він змушений відстоювати свої права.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобовязано МПП «Максим» видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з 01.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зобовязано МПП «Максим» внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис про його звільнення з 01.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та видати ОСОБА_3 трудову книжку з вказаним записом. Стягнуто з МПП «Максим» на користь ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 4123 грн, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 514 грн. 50 коп., вихідну допомогу у сумі 2241 грн. 69 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2015 року по 30.06.2016 року в сумі 8335 грн. 71 коп., а усього 15214 грн. 90 коп. з наступним утриманням з даних сум належних податків та внесків.

Також стягнуто з відповідача на користь позивача 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача на користь держав судовий збір в сумі 1074 грн. 45 коп.

Відповідач не погодився з рішенням суду в частині зобовязання видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з 01.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобовязання внести запис та видати трудову книжку позивача, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди і посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого рішення, на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач з 1 листопада 2014 року самостійно, без попередження роботодавця, припинив роботу на підприємстві. 1 липня 2015 року поштою надійшла заява від імені ОСОБА_3 про звільнення з роботи, але йому було запропоновано особисто зявитись на підприємство і подати відповідну заяву про звільнення. Усі спроби знайти ОСОБА_3 за місцем проживання були невдалими, а тому роботодавець позбавлений був можливості перевірити чи дійсно від ОСОБА_3 була направлена відповідна заява, а тому прийняти рішення про його звільнення підстав не було і немає на даний час. Не заперечують і на даний час, у випадку звернення позивача із заявою про звільнення до підприємства, вирішити питання про видачу наказу про його звільнення. Рішення суду в частині виплати заборгованості по заробітній платі не оскаржують і не заперечують проти виплати цієї суми заборгованості у добровільному порядку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників відповідача, заперечення на апеляційну скаргу позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом МПП «Максим» від 12.12.2013 року № 48/13-К ОСОБА_3 було прийнято до МПП «Максим» муляром на підставі його письмової заяви (а.с. 30, 31).

У звязку із складним фінансовим станом на підприємстві у 2014 році останнє не мало можливості сплачувати заробітну плату працівникам і у період з червня по жовтень 2014 року утворилась заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_3 у розмірі 4123 грн. 00 коп. і дана обставина підтверджується довідкою від 11.03.2016 № 10 та постановою про закриття кримінального провадження за фактом невиплати заробітної плати директором МПП «Максим» ОСОБА_4, у звязку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України (а.с.5-8, 32).

Позивач з 1 листопада 2014 року без подання заяви про звільнення, самостійно припинив роботу на підприємстві і дана обставина не заперечується сторонами у справі.

3 липня 2015 року на підприємство надійшли від імені ОСОБА_3 дві заяви датовані 1 липня 2015 року про звільнення його за власним бажання та виплати остаточного розрахунку та про надання відомостей про розмір заборгованості по заробітній платі (а.с.164-168).

Листом від 16.07.2015 року № 28 за підписом директора МПП «Максим» позивача повідомлено про необхідність попередження про звільнення за два тижні, а також про необхідність явки на підприємство для надання письмових пояснень про причини відсутності на робочому місті та завданню матеріальної шкоди підприємству непрофесійною роботою (а.с. 37).

Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині зобовязання МПП «Максим» видати наказ про його звільнення з 01.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобовязання внести запис до трудової книжки та видати йому трудову книжку з вказаним записом виходив з того, що позивач просив його звільнити з роботи саме з підстав не виконання роботодавцем законодавства про працю і при цьому посилався на заяву датовану 1 липня 2015 року надану позивачем до матеріалів цивільної справи у якій зазначено «прошу уволить меня по собственному желанию в связи з невыплатой зарплаты» (а.с.35, 36).

В той же час, при перегляді рішення суду в апеляційному порядку було встановлено, що зміст заяви наданої позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не відповідає оригіналу заяви отриманої відповідачем цінним листом від імені ОСОБА_3 слідуючого змісту «прошу уволить меня по собственному желанию и выплатить окончательный расчет». Зазначена заява також датована 1 липня 2015 року. Крім того, із зазначеним цінним листом до відповідача надійшла і заява від імені ОСОБА_3 про надання йому відомостей про розмір заборгованості по заробітній платі підприємства перед ним станом на 1 липня 2015 року. Факт надіслання саме цих двох заяв на адресу підприємства підтверджується і описом вкладень до цінного листа (а.с.163).

Позивач не зміг надати суду обґрунтованих доводів на підтвердження того, що ним надсилалась до роботодавця заява про звільнення його з роботи саме у звязку із невиплатою заробітної плати, а отже з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом або фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Крім того, частиною 3 ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник також має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає, що позивач, мав право розірвати трудовий договір з відповідачем за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням попередивши його письмово за два тижні або у визначений ним строк за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України, якщо останнім не виконується законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В той же час, позивач без завчасного звернення з відповідною заявою до роботодавця самовільно, починаючи з 1 листопада 2014 року, перестав зявлятися на роботі і переконливих доказів на підтвердження того, що 1 липня 20015 року він звернувся із письмовою заявою про його звільнення з роботи саме за ч.3 ст.38 КЗпП України ним надано не було.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідач після отримання цінним листом заяви ОСОБА_3 про звільнення його за власним бажанням не заперечував проти розірвання з ним трудового договору саме з цих підстав про що і повідомив йому у листі від 16 липня 2015 року № 28, але розяснив порядок звернення з відповідною заявою за два тижні до звільнення і запропонував зявитись на підприємство та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці та спричинення матеріальної шкоди підприємству (а.с.37).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про необхідність зобовязання відповідача розірвати з позивачем трудовий договір саме за ч.3 ст.38 КЗпП України з тих підстав, що роботодавцем не оспорюється факт порушення вимог передбачених ст.115 КЗпП України про строки виплати заробітної плати. В той же час, статтею 38 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору саме з ініціативи працівника і саме працівник обирає підстави розірвання договору визначені у зазначеній статті Кодексу, але доказів на підтвердження того, що позивач звернувся до роботодавця із заявою про розірвання договору з підстав невиконання роботодавцем законодавства про працю суду надано не було.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 в частині зобовязання малого приватного підприємства «Максим» видати наказ про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки підлягають судовому захисту порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. В той же час, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача із заявою про розірвання з ним трудового договору саме за ч.3 ст.38 КЗпП України останнім надано не було, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за його безпідставністю.

У звязку із відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 про зобовязання МПП «Максим» видати наказ про його звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України та відсутності підстав вважати, що трудовий договір між сторонами припинений, не підлягають задоволенню і його позовні вимоги про зобовязання відповідача внести запис до трудової книжки, видачі трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У звязку із частковим скасуванням рішення місцевого суду та відмовою в задоволенні частині позовних вимог ОСОБА_3 колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду і в частині розміру стягненої моральної шкоди.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив трудові права позивача щодо строків виплати заробітної плати і дана обставина визнається відповідачем, а отже йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що відсутність необхідних йому коштів вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя, призвела до втрати нормальних життєвих звязків.

З урахуванням суми заборгованості заробітної плати, вимог розумності і справедливості, а також того, що відповідач на час виникнення заборгованості по заробітній платі знаходився у тяжкому фінансовому стані, колегія суд вважає за необхідне змінити рішення місцевого суду в частині розміру моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 200 гривень.

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині зобовязання відповідача видати наказ про звільнення, зобовязання внести запис до трудової книжки, видачі трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду і в частині вирішення питання щодо судових витрат та в порядку передбаченому ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1102 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу малого приватного підприємства «Максим» задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року в частині зобовязання малого приватного підприємства «Максим» видати наказ про звільнення, зобовязання внести запис до трудової книжки, видачі трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року в частині стягнення з малого приватного підприємства «Максим» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди та на користь держави судового збору змінити, стягнувши з малого приватного підприємства «Максим» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 200 грн. 00 коп. та на користь держави судовий збір у сумі 1102 грн. 40 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -