Провадження № 2/161/83/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гриня О.М.

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представників третіх осіб ОСОБА_3М, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до прокуратури Волинської області, третя особа: державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до прокуратури Волинської області, третя особа: державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, головне управління державної фіскальної служби у Волинській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Свої вимоги мотивує тим, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 149 ч.2 КК України. Того ж дня його було затримано як підозрюваного у скоєнні злочину, а в подальшому відносно нього обрано запобіжний захід взяття під варту. За наслідками досудового розслідування йому предявлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч.2, 303 ч.2, 28 ч.2, 303ч.3,357 ч.3, 149 ч.2 КК України, а справу скеровано до Луцького міськрайонного суду.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.303 ч.2, 303 ч.3, 357 ч.3 КК України та призначено покарання: за ст. 303 ч.2 у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ст. 303ч.3 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна. На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду в даній справі залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2014 року скасовано вирок Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року, а справу направлено на новий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області.

Вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст28, ч.2 ст.303 (в редакції 2001 року), ч.3 ст. 357 КК України та призначено йому покарання за ч. 2 ст.28, ст. 303 ч.2 у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 357 КК України у вигляді 2 років обмеження волі. В звязку із закінченням строків давності від відбування покарання його звільнено. Цим же вироком його визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.303 КК України (в редакції 2006 року) та за цими статтями виправдано.

Вважає, що притягнення його до кримінальної відповідальності і тримання під вартою є незаконними, а тому він має право на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди.

З врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог зазначає, що спричинена йому майнова шкода становить 1608936 грн. і складається з наступного: 50 000 грн., сплачених ним на надану юридичну допомогу; 3253 грн. згідно курсу до іноземних валют на день подання позову, які були конфісковані у нього та перераховані в дохід держави; 10240 грн., витрачених ним на виготовлення загубленого службовими особами УБОЗ Волинської області під час тримання автомобіля на штраф майданчику; 1123276 грн. розмір середньої заробітної плати в ОСОБА_6, які він втратив під час незаконного перебування під вартою; 422167 грн. - кошти, які він втратив внаслідок невиконання рішення Бельсько-Бялого районного суду від 8 травня 2008 року щодо виплати аліментів на користь малолітньої доньки ОСОБА_7.

В обґрунтування суми завданої йому моральної шкоди зазначає, що він пережив значних і тривалих душевних страждань, повязаних із незаконним кримінальним переслідуванням, починаючи з 20 березня 2012 року, коли відносно нього було порушено кримінальну справу та до 17 жовтня 2014 року, коли було винесено відповідну ухвалу апеляційним судом Волинської області.

З огляду на наведене просить стягнути з Державного бюджету з єдиного казначейського рахунку на його користь завдану майнову шкоду в розмірі 1608936 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5670225 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, просив задовольнити уточнені позовні вимови в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_8 Волинської області ОСОБА_2 позов заперечувала з підстав, наведених в письмових запереченнях, просила відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Головного управління Державного казначейства України у Волинській області ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечувала з підстав зазначених в письмових запереченнях, просила в позові відмовити.

Представник третьої особи головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечував, просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представників третіх осіб, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно до ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідност.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно позивача порушена кримінальна справа за ст.149 ч.2 КК України. Того ж дня ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та 23 березня 2012 року Луцьким міськрайонним судом йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 6 місяців; за ч.3 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 остаточно призначено до відбуття 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року щодо ОСОБА_10 направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області вирок Луцького міськрайанного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_5 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області.

Судом встановлено, що вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів вчиненні злочинів, передбачених ч.2 с. т28, ч.2 ст.303 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання, відповідно, 3 роки позбавлення волі та 2 роки обмеження волі.

На підставі ч.5 ст. 74, п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного йому покарання у звязку із закінченням строків давності.

Зазначеним вироком ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.303 КК України (в редакції 2006 року), та за цими статтями його виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2014 року вирок Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_5 залишений без змін, а апеляційні скарги прокурора та захисників засуджених без задоволення.

Аналіз наведених судових рішень свідчить, що ОСОБА_5 обґрунтовано засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.2 ст.303, ч.3 ст. 357 КК України, а вирок Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року, яким засуджено ОСОБА_5, є обвинувальним.

Застосований судом інститут звільнення від покарання засуджених, передбачений ст. 49 КК України (строки давності) є нереабілітуючою підставою і не може слугувати підставою для визнання незаконними дій органів досудового розслідування, прокурора чи суду.

Підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 22, 23, 1176 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно ч. 6ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії, або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. 7ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду встановлюється законом.

Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (ст. 3 Закону).

За ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. п. 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Таким чином, факт не підтвердження в суді однієї із кваліфікуючих ознак злочину, чи певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України, оскільки, будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, без застосування судом покарання, в силу збігу строків давності, не свідчить про повну реабілітацію.

ОСОБА_5 за ч.2 ст.149, ч.3 ст.303 КК України виправдано, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 303, ч.3 ст.357КК України, на підставі ч.5 ст. 74, п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України його звільнено від призначеного покарання у звязку із закінченням строків давності, тобто не з реабілітуючих підстав.

Крім того, вимоги позивача про стягнення в його користь матеріалах збитків не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позивач, як складову спричиненої йому матеріальної шкоди, заявляє вимогу про стягнення витрат, понесених ним на правову допомогу відповідно до Договору про надання адвокатських послуг від 20 березня та 12 грудня 2012 року, укладеним з адвокатом ОСОБА_1

Правова допомога - це надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення (п. З ч. 1 ст. 1 Закону України від 2 червня 2011 р. "Про безоплатну правову допомогу").

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Позивачем не надано належних доказів понесених ним витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, що давало б змогу визначити конкретний перелік адвокатських послуг, наданих за вказаний період, та їх вартість.

Також позивач заявляє вимогу про стягнення коштів, які були конфісковані в нього та перераховані в дохід держави, а саме: 20 доларів США, 25 євро, 150 польських злотих, 20 фунтів стерлінгів та 450 грн., що в сумі та відповідно до курсу валют на день подання позову становить 3253 грн.

Однак питання повернення ОСОБА_5 даних коштів вже вирішено судом, а саме: вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року (а.с.62).

Крім того, позивач заявляє про стягнення в його користь 10240 грн., витрачених ним на виготовлення ключа запалення до автомобіля, який, на його думку, було загублено службовими особами УБОЗ Волинської області під час тримання автомобіля на штраф майданчику, проте не надає жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та в письмових доказах, наявних в матеріалах справи, а, отже, ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовної вимоги щодо відшкодування суми матеріальної шкоди як втраченого заробітку позивач наводить розрахунок, виходячи з середньої заробітної плати в ОСОБА_6 на час звернення з позовом до суду та загальної кількості днів перебування під вартою.

Обчислення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди чітко регламентовано п.9 Положення «Про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом від 04.03.1996 р. Міністерства юстиції, Міністерства фінансів, Генерального прокурора.

Зокрема, у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Таким чином, даним Положенням не передбачено можливості відшкодування втраченого заробітку особі, яка офіційно не була працевлаштована та не отримувала заробітку без поважних на те причин.

Стороною позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження місця роботи ОСОБА_5 до взяття його під варту, розміру його заробітку, не доведено перед судом джерел його законних доходів або не отримання ним таких доходів з поважних причин.

Не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході судового розгляду й вимога позивача щодо стягнення коштів в сумі 422167 грн., які він нібито втратив внаслідок невиконання рішення Бельсько-Бялого районного суду від 08 травня 2008 року.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що в позові ОСОБА_5 до прокуратури Волинської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності належить відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 130, 174, 212, 213, 215 ЦПК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до прокуратури Волинської області, треті особи: Державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, Головне управління ДФС у Волинській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.