Категорія 39 Головуючий у 1-й інстанції Подліпенець Є.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Нікольського районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

30 червня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, просила визнати недійсним заповіт, складений на користь відповідача ОСОБА_3, посвідченого 12 лютого 2015 року приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, оскільки останній складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме: заповіт від імені ОСОБА_6 підписаний ОСОБА_7, який не був знайомим її чоловіка, тому звертатися до нього з таким проханням він не міг, разом з тим ОСОБА_6 перебував у хворобливому стані, але не мав вад зору, як зазначено у заповіті, які б обмежували його можливість самостійно підписувати документи. Крім того, текст заповіту підписаний ОСОБА_7 о 16:00 год., а відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі дата та час реєстрації заповіту 12 лютого 2015 року 15:58 год., що є порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. ОСОБА_6 помер 23 лютого 2015 року. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді: квартири АДРЕСА_1, автомобілю марки «ВАЗ 21013», 1981 року випуску, земельної ділянки, розташованої на території Зеленоярської сільської ради Володарського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,7400 га. Окрім неї спадкоємцями першої черги є їхні доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_5, які будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, заяв про відкладення розгляду не надали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того, що посвідчення заповіту проведено з порушенням встановленого порядку, а волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

За положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих доказів, судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2015 року о 15:45 год. приватним нотаріусом Володарського (Нікольського) районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 складено заповіт від імені ОСОБА_6, відповідно до умов якого останній на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно ОСОБА_3 у присутності двох свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, у звязку з тим, що ОСОБА_6 має вади зору та не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням і у його присутності та присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_7 о 16:00 год. У звязку з тим, що ОСОБА_6 має вади зору і не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за його дорученням і у його присутності та присутності нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними ним свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 У звязку із похилим віком заповідача заповіт складено і посвідчено за межами робочого місця приватного нотаріуса за адресою проживання заповідача по вул.Калиніна буд. № 90 смт. Володарське Володарського району Донецької області.

Згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі за №39613836 від 12 лютого 2015 року даний заповіт приватним нотаріусом внесений до реєстру 12 лютого 2015 року о 15:58 год.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №22 від 23 лютого 2015 року ОСОБА_6 помер 23 лютого 2015 року, причина смерті рак правої легені.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно зі ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертої ст.207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підписання тексту правочину іншою особою за дорученням фізичної особи, у її присутності у звязку із хворобою або фізичною вадою, внаслідок яких вона не може підписатися власноручно в тексті правочину із засвідченням підпису іншої особи нотаріально, передбачено і ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат», п.п.16, 157 Інструкції «Про порядок вчинення дій нотаріусами України».

Згідно з ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст.1253 ЦК України).

За положеннями ч.ч. 1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1)в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування, право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним не вимагається.

Обставини того, що заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 в присутності та зі слів ОСОБА_6, в присутності двох свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які зачитали цей заповіт до його підписання, та у присутності ОСОБА_7, який підписав цей заповіт у зв'язку з неможливістю його підписання заповідачем та на його прохання підтверджуються показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, змістом самого заповіту з підписами цих свідків.

З матеріалів справи вбачається, що заповідач ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваного заповіту був людиною похилого віку (помер у віці 73 років), згідно з довідкою КЛПУ Міського міжрайонного онкологічного диспансеру від 26 січня 2015 року перебував на диспансерному обліку в ММОД з діагнозом Са правої легені.

В суді першої інстанції приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснював, що заповідач конкретно не казав, що він не бачить, проте повідомив, що у зв'язку з хворобою за своїм станом самопочуття, він не може, а ні прочитати, а ні підписати документ, що і було ним розцінено, як наявність певних вад зору та відображено в заповіті як підстава для зачитування у голос тексту заповіту і його підписання іншою довіреною особою за заповідача.

Сторонами в судовому засіданні не заперечувався той факт, що ОСОБА_6 знаходився у хворобливому стані. В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснила, що напередодні у вересні-жовтні батько переніс операційне втручання, але стан здоров'я його не покращився у зв'язку з чим з 05 по 22 січня 2015 року він перебував на стаціонарному лікуванні, фізичний стан його був слабкий, він не міг стояти, у нього тремтіли ослаблені руки.

Доводи позивача щодо ненадання та неповного висвітлення показів свідків, які свідчили про те, що ОСОБА_6 не мав вад зору колегія суддів відхиляє, оскільки суд в установленому цивільно-процесуальним законом порядку дав оцінку поясненням свідків у сукупності з іншими доказами по справі.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент складання заповіту у заповідача ОСОБА_6 була наявна тяжка хвороба, наслідком якою стало загальне погіршення самопочуття та ослаблення зору (вади зору), що в свою чергу унеможливило особисте підписання ним письмового правочину, як то заповіту, відтак, підписання заповіту проведено з дотриманням положень ч.2 ст.1247 ЦК України, посвідчення заповіту здійснено при свідках.

В ході судового розгляду не було добуто доказів та позивачем не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 у позовній заяві ставила питання про визнання заповіту недійсним на підставі ч.1 ст.1257 ЦК України в наслідок порушення вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки вважала, що ОСОБА_6 міг сам підписати заповіт, якщо б мав на це волевиявлення. При цьому, вона не ставила під сумнів дієздатність свого чоловіка під час складання заповіту.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_8 підтвердила, що позивачем дієздатність ОСОБА_6 під час складання оспорюваного заповіту під сумнів не ставиться.

Натомість з пояснень відповідача ОСОБА_3, нотаріуса ОСОБА_5 та показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 вбачається, що поведінка ОСОБА_6 була адекватною, він усвідомлював, що відбувається, заповіт був прочитаний у голос, ніякого тиску на будь-кого не було. При цьому була присутня і сама позивач ОСОБА_2

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Нікольського (Володарського) районного нотаріального округу ОСОБА_5 при посвідчені оспорюваного заповіту було дотримано вимоги чинного законодавства.

При цьому суд дав належну правову оцінку окремому недоліку, допущену приватним нотаріусом, правильно зазначивши про наявність суто технічної помилки. Невідповідність часу підписання заповіту та внесення його до відповідного реєстру допущене особою, яка посвідчила цей заповіт особисте розпорядження фізичної особи ОСОБА_6 на випадок своєї смерті, яке відповідало внутрішній волі, не може бути визнано тією обставиною, яка б унеможливлювала виконання дійсної волі покійного, що для суду є визначальним.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, наведенні на її обґрунтування, фактично зводяться до незгоди з ухваленим по справі рішенням та субєктивної переоцінки обставин справи, встановлених судом першої інстанції з дотриманням вимог чинного законодавства, рішення суду, прийнятого по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

ОСОБА_12