У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Наталія Михайлівна, про визнання недійсним договору про внесення змін і доповнень до договору іпотеки, припинення іпотеки за договором іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки згідно якого чоловік позивача - ОСОБА_5 передав в іпотеку банку їхнє спільне майно, а саме, будинковолодіння по АДРЕСА_1. При укладенні договору іпотеки позивач надала письмову згоду на передачу даного майна в іпотеку. Оскільки договором іпотеки було визначено строк дії іпотеки у відповідності до терміну дії основного зобов'язання, а саме до дати 26 березня 2014 року, то у вересні 2014 року позивач звернулася до ОСОБА_5 та третьої особи з проханням зняти обтяження на вищезазначене майно. Проте довідалася, що між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» без її згоди було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки щодо зміни терміну повернення кредиту. Вважає, що дані зміни були укладені з порушенням ч. 3 ст. 65 СК України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», тому відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним. В результаті визнання недійсним договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки є підстави для визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки. При цьому позивач посилається на те, що сама по собі умова договору про дію іпотеки до повного виконання позичальником зобов'язань перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії іпотеки, оскільки не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. Так як термін дії зобов'язання було визначено до дати 26 березня 2014 року, то на думку позивача строк дії іпотечного договору є саме до 26 березня 2014 року та відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека є припиненою у зв'язку з закінченням строку дії іпотечного договору.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк зобов'язався надати, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в порядку і на умовах визначених у кредитному договорі. Згідно п.1.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредит в термін не пізніше 26 березня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором 27 березня 2007 року приватним нотаріусом Тисменицького міського нотаріального округу Угорчак Н.М. було посвідчено договір іпотеки за реєстровим № Д-223. Відповідно до умов даного договору в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_5 було передано будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заявою від 17 березня 2007 року позивач надала згоду на передачу в іпотеку своїм чоловіком ОСОБА_5 набутого за час спільного проживання однією сім'єю майна, а також заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім'ї. Дана заява посвідчена нотаріально.

Додатковою угодою від 30 березня 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 27 березня 2007 року № 0 було внесено зміни до основного зобов'язання, в тому числі і щодо кінцевого терміну повернення кредиту, а саме 26 березня 2024 року.

Договором про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 18 травня 2009 року за реєстровим № 1098 були внесені зміни до п. 1.2.2 договору іпотеки щодо кінцевого терміну повернення кредиту, а саме 26 березня 2024 року. Всі інші умови договору іпотеки були залишені без змін.

Згідно копії витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотеки від 18 травня 2009 року було зареєстровано зміни щодо строку виконання зобов'язання з 26 березня 2014 року на 26 березня 2024 року.

Зі змісту листа приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. від 09 березня 2016 за № 82/01-16 вбачається, що жодних звернень до нотаріуса щодо зняття обтяження з нерухомого майна, переданого в іпотеку, не надходило.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи умови укладеного сторонами договору іпотеки та додаткових угод, які підписані сторона, а також факт пропуску позивачем строку позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги були предметом вивчення судів першої та апеляційної інстанцій, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук