АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Скакун К.В.

за участю апелянта ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника ЧНУ імені Юрія Федьковича Борзової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог Чернівецька міська рада, Чернівецький Національний університет імені Юрія Федьковича, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог Чернівецька міська рада, Чернівецький Національний університет імені Юрія Федьковича, про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог Чернівецька міська рада, Чернівецький Національний університет імені Юрія Федьковича, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є користувачем кімнати АДРЕСА_1 Користується житловою кімнатою площею 28,20 кв.м. з допоміжними приміщеннями - кухнею площею 11,4 кв.м. та вбиральнею площею 1 кв.м.

У вказаній кімнаті також зареєстрована ОСОБА_5, яка там не проживає з 2005 року.

Вважає, що ОСОБА_5 втратила інтерес до зазначеної кімнати, а тому втратила право на користування житлом.

___________________________________________________________________

22ц/794/264/2017 р. Головуючий у І інстанції Літвінова О.Г.

Категорія 46 Суддя-доповідач Владичан А.І.

Позивач просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_1

В свою чергу ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог Чернівецька міська рада, Чернівецький Національний університет імені Юрія Федьковича, про усунення перешкод у користуванні майном.

Посилалась на те, що жодного інтересу до спірного житлового приміщення не втратила, у ньому знаходяться її особисті речі, вона постійно сплачує комунальні послуги, з кімнати не вибула.

Вважає, що сторони мають однакові права на проживання, проте повернувшись з відпуски ОСОБА_5 не могла потрапити у кімнату, оскільки було змінено замки. Ключі від вхідних дверей їй ОСОБА_1 не надає.

Просила зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спірною кімнатою шляхом передачі ключів від вхідних дверей кімнати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом передачі ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей кімнати, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показам свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які підтвердили обставину тривалого не проживання ОСОБА_5 у кімнаті з 2004-2005 року. Вважає, що факт знаходження особистих речей та меблів відповідача, сплата комунальних послуг не доказом її особистого проживання.

Задовольняючи зустрічний позов, суд безпідставно не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що замок у вхідних дверях кімнати змінено ще у вересні 2015 року через непридатність, проте ОСОБА_5 виявила це після отримання позову, що також свідчить про те, що вона не користувалася і не проживала у кімнаті.

В апеляційній скарзіпросить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2016 рокуа ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню часково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеностіпідстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною кімнатою гуртожитку.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову з інших підстав.

Судом встановлено, що гуртожиток по вул. Поштовій, 1 в м. Чернівці належить Чернівецькій міській раді та знаходиться в оперативному управлінні Чернівецького Національного університету імені Юрія Федьковича.

Згідно з витягами із засідання ректорату Чернівецького Національного університету імені Юрія Федьковича від 27 грудня 2000 року, наданими на запит апеляційного суду, було вирішено переселити старшого лаборанта географічного факультету ОСОБА_10 в АДРЕСА_2, відповідно до поданої заяви, та перепрописати її за вказаною адресою;

переселити бібліотекаря ОСОБА_1 в АДРЕСА_2, відповідно до поданої заяви, та перепрописати її за вказаною адресою.

ОСОБА_10 на підставі ордера №61 від 9 вересня 2008 року та ОСОБА_1 на підставі ордера №66 від 29 вересня 2008 року вселилися до кімнати АДРЕСА_1, що підтверджується копіями ордерів.

Сторони зареєстровані та проживають за вказаною адресою, що вбачається з довідки Чернівецького Національного університету імені Юрія Федьковича від 11 квітня 2016 року (а.с. 7).

Згідно із ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку - адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

У статті 130 ЖК Української РСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Відповідно до п. 4 розділу І Примірного положення про гуртожитки від 3 червня 1986 р. N 208, чинного на момент виникнення правовідносин, так і п. 5 розділу І Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва тажитловокомунального господарства України 27.04.2015 № 84 за призначенням гуртожитки поділяються на два види:

для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах);

для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім'ї).

У зв'язку з цим можна розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення в яких підлягають приватизації, та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статі при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 4 березня 1992 року №2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації, прирівняно до правового режиму житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому щодо мешканців цих гуртожитків правила ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР не поширюються.

Таким чином, главою 4 ЖК Української РСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

Як вбачається з доказів, наявних у справі, спірну кімнату в гуртожитку надано особам, які не перебувають між собою в сімейних відносинах, доказів того, що вищевказаний гуртожиток належить до категорії тих, що підлягають приватизації, позивачем не надано.

Оскілки користування жилою площею в гуртожитках згідно з п. 1 розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки здійснюється відповідно до ст. 130 ЖК Української РСР, тобто в порядку, визначеному законодавством України, з урахуванням положень і правил ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР позивачами по справам про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку є власники гуртожитків та органи місцевого самоврядування, а відповідачами виступають мешканці гуртожитків.

Один із мешканців жилого приміщення гуртожитку, що перебуває у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою у сімейних відносинах, враховуючи положення ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, не є належним позивачем за позовом про визнання іншого мешканця цього жилого приміщення таким, що втратив право користування жилою площею в ньому, так як такі мешканці фактично мають самостійні договори найму жилої площі з власником гуртожитку.

Отже, позивач та відповідач не мали в користуванні відособлене житлове приміщення, а право кожного з них на проживання в спірній кімнаті не пов'язано з правами та обов'язками іншого мешканця цієї кімнати на таке проживання та з правом на особисте користування усією жилою площею в цьому житловому приміщенні.

Права позивача з урахуванням викладеного своєю відсутністю відповідач не порушує.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не має права на звернення до суду з указаним позовом, є неналежним позивачем, а тому рішення суду підлягає скасуванню у вказаній частині з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Що стосується оскарження рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції у вказаній частині - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні майном, суд правомірно виходив із доведеності позовних вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 було замінено замок вхідних дверей, чим позбавлено ОСОБА_5 можливості користуватись спірною кімнатою гуртожитку.

За замістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Наявність перешкод у користуванні житлом підтверджується актом від 1 червня 2016 року, складеним комендантом корпусу ОСОБА_11 та трьома мешканцями гуртожитку, згідно з яким замок в дверях кімнати АДРЕСА_1 змінено без відома ОСОБА_12 (а.с. 50).

З показів свідка ОСОБА_11, наданих суду першої інстанції, ОСОБА_5 досить часто приходить до своєї кімнати в денну пору, присутня на всіх зборах, які відбуваються в гуртожитку. Також ОСОБА_5 зверталась до неї у зв'язку з тим, що не могла потрапити до своєї кімнати, оскільки було змінено замок вхідних дверей.

Абзацом 5 п. 4 розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки передбачено, що особи, які проживають у гуртожитку, зобов'язані забезпечити наявність дублікатів ключів від кімнати, де проживають, у власника гуртожитку, а в разі заміни замка у дверях такої кімнати здати власнику гуртожитку відповідний дублікат ключа.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що замок вхідних дверей було змінено у вересні 2015 року, проте ОСОБА_5 виявила це після отримання позову, що свідчить про її непроживання у спірній кімнаті, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Акт про порушення прав ОСОБА_5 складений 1 червня 2016 року, а тому саме з указаної дати слід вважати, що особа дізналася про порушення свого права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду у частині задоволення зустрічного позову є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2016 рокув частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог Чернівецька міська рада, Чернівецький Національний університет імені Юрія Федьковича, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: