У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу Романівської районної державної адміністрації Житомирської області на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 січня 2017 року у справі за позовом Органу опіки та піклування Романівської районної державної адміністрації Житомирської області в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Миропільська селищна рада Романівського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року Орган опіки та піклування Романівської районної державної адміністрації Житомирської області звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_7 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своїх дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їхнім життям, навчанням, побутом, зловживає алкогольними напоями.

Крім того, просили стягнути зі ОСОБА_7 на користь осіб чи установ, де будуть перебувати чи проживати діти аліменти в твердій грошовій сумі по 350 гривень на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_7 про необхідність зміни ставлення до виховання своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, покладено на Романівську районну державну адміністрацію Житомирської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею своїх батьківських обов'язків.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, Орган опіки та піклування Романівської районної державної адміністрації Житомирської області просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що висновок про позбавлення батьківських прав є передчасним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов'язків та надано можливість ОСОБА_7 змінити ставлення до виховання своїх неповнолітніх дітей.

Даний висновок судів першої і апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказами та вимогам закону.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положення ст. 164 Сімейного кодексу Українипередбачають, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року за № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Положеннями пункту 18 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, серед інших, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя.

Так, положеннями статті 12 частини 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідні положення закріплені і у статті 171 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову Органу опіки та піклування Романівської районної державної адміністрації Житомирської області.

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Романівської районної державної адміністрації Житомирської області на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 січня 2017 року у справі за позовом Органу опіки та піклування Романівської районної державної адміністрації Житомирської області в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Миропільська селищна рада Романівського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович