АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2017 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.,

при секретарі Горак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та зобов'язання видати трудову книжку, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року,

у с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі внаслідок скоєння злочину.

17.09.2015 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5 098 грн. 35 коп., допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 94 грн. 62 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 53 280 грн. 00 коп., моральну шкоду в сумі 25 000 грн. 00 коп., а також ставив питання зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково, стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5 098 грн. 35 коп., допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 94 грн. 62 коп., середній заробіток за час затримки в сумі 53 280 грн. 00 коп. та моральну шкоду в сумі 1 000 грн. 00 коп. Крім того, стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 594 грн. 73 коп. В інші частині позовних вимог - відмовлено (том І а.с.96-99).

17 листопада 2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

__________________________________________________

Справа № 755/4144/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2536/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 53 280 грн. - скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовлено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року в частині стягнення судового збору - змінено, зменшено розмір стягнутого судового збору до 487 грн. 20 коп. В решті рішення суду залишено без змін (том І а.с.156-158).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, касаційні скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задоволено частково, рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том І а.с.244-247).

Отже, в апеляційній скарзі від 17.11.2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги останній зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Основними підставами для скасування оскаржуваного рішення на думку ОСОБА_4 є, зокрема, те, що суд першої інстанції так і не з'ясував, чим підтверджується наявність заборгованості по заробітній платі на дату звільнення, безпідставно звільнив позивача від доказування обставин по справі, посилаючись на постанову Дніпровського районного суду м. Києва у кримінальній справі №1-95/11, не дослідив і не здійснив оцінку всіх доказів по справі щодо заявлених позовних вимог, порушив процесуальні норми щодо обставин виключно певними засобами доказування, надав перевагу виключно доказам, які були подані позивачем і поклав їх в основу прийнятого оскаржуваного рішення, порушив приписи щодо рівності і змагальності сторін судового процесу і як наслідок - прийняв незаконне і необґрунтоване рішення.

В суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник, ОСОБА_7, просили апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, а також письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не погоджується повністю з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 5 098 грн. 35 коп., допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 94 грн. 62 коп., середнього заробітку за час затримки в сумі 53 280 грн. та моральної шкоди в розмірі 1 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що згідно постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 08.12.2011 року суму заборгованості по заробітній платі відповідачем не було виплачено позивачу на час звільнення останнього, вказана сума є такою, що є виплатою на день звільнення працівника, заборгованістю по заробітній платі. У вказаній постанові заборгованість була встановлена по вересень 2009 року, а звільнення було у вересні 2010 року, крім того,суд прийняв до уваги вказану в листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.01.2010 року суму, що є належною до виплати позивачу при звільненні, оскільки розрахунок заборгованості по заробітній платі тут вказаний вже по грудень 2009 року (в постанові суду по вересень 2009 року).

Колегія суддів не погоджується повністю з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В ході розгляду справи встановлено, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який належним чином зареєстрований в Київському міському центрі зайнятості. Трудовий договір знято із реєстрації у центрі зайнятості 30 вересня 2010 року у зв'язку зі звільненням ОСОБА_2 за прогул.

У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року про закриття кримінальної справи (за фактом вчинення грубого порушення законодавства про працю) щодо ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про амністію» зазначено, що заборгованість відповідача із виплати заробітної плати перед ОСОБА_2 за червень-вересень 2009 року становить 2 432 грн 62 коп.

У листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року зазначено, що заборгованість відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94 грн 62 коп.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (тут і далі у редакції станом на 01 січня 2009 року), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовимипереказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

За вимогами ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ст.31 Закону України «Про оплату праці» відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

В той час, Фонд соціального страхування України не є органом контролю за своєчасністю та повнотою нарахування і виплати заробітної плати найманим працівникам (застрахованим особам) роботодавцями (страхувальниками), які перебувають на обліку в робочих органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Отже, у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року вказано борг роботодавця за червень-вересень 2009 року у розмірі 2 432 грн. 62 коп.; відповідач зазначає, що ОСОБА_2 не вийшов на роботу з 01 грудня 2009 року, трудовий договір знято із реєстрації у центрі зайнятості 30 вересня 2010 року, а тому з цієї дати роботодавець згідно вимог ст. 116 КЗпП України мав повідомити працівника про належні йому при звільненні нараховані суми. Разом з тим, ОСОБА_3 вчинив вказані дії лише 19 серпня 2010 року, а тому останнім не дотриманостроків розрахунку із ОСОБА_2 при звільненні.

З листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року, в якому зазначено, що під час перевірки діяльності ФОП ОСОБА_3 щодо повноти нарахування й своєчасності перерахування страхових внесків, правильності використання коштів Фонду, вбачається, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94 грн 62 коп., однак колегія суддів, надавши оцінку вказаному письмовому доказу у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, не вважає його належним та допустимим, у зв'язку з чим позовні вимоги вчастині вирішення спору про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають частковому задоволенню, а саме зменшенню з 5 098 грн. 35 коп. до 2 432 грн. 62 коп.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на роботодавця відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини роботодавця.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 19 серпня 2010 року на адресу позивача надсилав телеграму про необхідність прибути на робоче місце для отримання заробітної плати, надання документів, що підтверджували б поважність причин його неявки на роботі з грудня 2009 року. Телеграму вручено адресату особисто 20 серпня 2010 року (а.с. 53, 55). Позивач для отримання заробітної плати не з'явився.

19 серпня 2010 року відповідач телеграмою запросив позивача прибути 21 серпня 2010 року о 14 год. 00 хв. до Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва з метою звільнення, зняття трудового договору з реєстрації згідно чинного законодавства. Дана телеграма була вручена особисто позивачу, який до центру зайнятості у визначений час не з'явився.

24 серпня 2010 року відповідач здійснив позивачу поштовий переказ коштів (невиплачену заробітну плату) у розмірі 2 432 грн 62 коп., що підтверджується фіскальним чеком (а.с. 58). Позивач відмовився отримувати відповідні кошти, які були повернуті поштовим зв'язком на адресу відповідача (а. с. 59).

В останній день звільнення ОСОБА_2 на робочому місці не перебував, в зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України провести виплату всіх сум, що належали позивачу при звільненні.

07 жовтня 2010 року відповідач знову надіслав позивачу телеграму, в якій запрошував його 08 жовтня 2010 року з'явитись для отримання належної йому заробітної плати (а. с. 56). Телеграму вручено позивачу особисто 07 жовтня 2010 року (а. с. 57). ОСОБА_2 не з'явився для отримання заробітної плати.

Однак, у трудовому договорі вказано дату його розірвання - 30 листопада 2009 року - на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а тому з цієї дати роботодавець згідно вимог ст. 116 КЗпП України мав повідомити працівника про належні йому при звільненні нараховані суми. Разом з тим, ОСОБА_3 вчинив вказані дії лише 19 серпня 2010 року, а тому останнім не дотриманостроків розрахунку із ОСОБА_2 при звільненні.

В правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 р. у справі № 6-113цс16, суд касаційної інстанції дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП Українивідшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги щодо нез'ясування судом першої інстанції, чим підтверджується наявність заборгованості по заробітній платі на дату звільнення, є безпідставними, у зв'язку з чим не приймаються до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на рішення суду, а тому вони відхиляються колегією суддів.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з вимог діючого законодавства України та з метою правильного вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково апеляційну скаргу, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року - змінити та зменшити стягнуту з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі з 5 098 грн. 35 коп. до 2 432 грн. 62 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 53 280 грн. до 7 548 грн. В решті рішення суду - залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року - змінити.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі з 5 098 грн. 35 коп. до 2 432 грн. 62 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 53 280 грн. до 7 548 грн.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Змінене рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова