Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 337/1276/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/778/89/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник Банку зазначив, що 28.12.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 07П202-К, на підставі якого Банк надав, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 25 140,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,5 % річних строком до 27.12.2022 року.

Додатковою угодою № 1 від 19.10.2008 року були внесені зміни до вказаного кредитного договору і процентна ставка з 20.10.2008 року була змінена на 15,0% річних.

На забезпечення виконання вказаного договору кредиту між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 07П202-П, згідно якого поручитель несе солідарну з основним боржником відповідальність перед кредитором за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконує, станом на 12 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 47 884,34 доларів США, що в еквіваленті становить 1 223 831,24 грн. (за курсом НБУ станом на 12.02.2015 року 1 долар США становить 25,56 грн.), яка складається з: заборгованість за кредитом - 23 536,29 доларів США, що еквівалентно 601 542,08 грн.; заборгованість за відсотками - 18 717,42 доларів США, що еквівалентно 478 381,17 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 180,11 доларів США, що еквівалентно 55 719,31 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 3 450,52 доларів США, що еквівалентно 88 188,69 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором кредиту № 07П202-К від 28.12.2007 року у розмірі 47 884,34 доларів США та судовий збір в сумі 3 654 грн.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що договір поруки № 07П202-П від 28.12.2007 року, який було нею нібито укладено з метою забезпечення кредитного договору між Банком та її чоловіком ОСОБА_3, вона ніколи не підписувала, про існування такого договору нічого не знала до розгляду даної справи. Відсутність її підпису у вказаному договорі свідчить про відсутність її волевиявлення і, відповідно, недійсність вказаного договору поруки, що виключає підстави для стягнення з неї кредитної заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір поруки № 0711202-П від 28.12.2007 року, сторонами якого є ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, в обґрунтування якого зазначив, що за умовами кредитного договору № 07П202-К від 28.12.2007 року Банк зобов'язувався надати йому грошові кошти в сумі 25 140 доларів США шляхом видачі позичальнику готівкових грошових коштів. Моментом надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів (п. 2.2 договору). Документом, що підтверджує факт видачі та отримання кредитних коштів, є заява на видачу готівки № 1 від 28.12.2007 року. Але в наданій Банком копії такої заяви його підпис відсутній. Він стверджує, що грошові кошти в сумі 25 140 доларів США за вказаним договором кредиту він в Банку не отримував, підпису в заяві не ставив. Тобто, ніякого правочину з видачі кредиту укладено чи виконано не було. Вважає, що вказані обставини свідчать про недійсність кредитного договору, відповідно відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості за договором кредиту.

У зв'язку з зазначеним, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір кредиту № 07П202-К від 28.12.2007 року, сторонами якого є АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 07П202-К від 28.12.2007 року в загальному розмірі 42 253,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.08.2016р. еквівалентно 1 047 046,90 грн. і складається із заборгованості за тілом кредиту - 23 536,29 доларів США, заборгованості за відсотками - 18 717,42 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» пеню за порушення строків погашення кредиту за період з 10.03.2014 року по 11.02.2015 року включно в загальному розмірі 137 976,65 грн.

В іншій частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору 3 654,00 грн.

У задоволенні позову ПАТ«Укрсоцбанк» в частині позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення заборгованості за договором кредиту з ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовитив задоволенні позову.

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 рішення суду не оскаржили.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як зазначалося вище, згідно апеляційної скарги ОСОБА_3 оскаржує рішення в частині частково задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк» щодо стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, а тому, апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 1054, 1050 ч. 2 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.12.2007р. між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 07П202-К, на підставі якого Банк надав, а ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 25 140,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,5% річних, строком до 27.12.2022р. (т. 1, а.с. 10-13).

Надання кредиту проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей. Моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту (п.п. 2.1, 2.2 договору).

П. 1.1 договору кредиту передбачалось щомісячне повернення кредитних коштів рівними платежами по 140,00 доларів США до 20 числа кожного місяця.

Відповідно до п. 2.4.1 договору кредиту сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти.

Відповідно до п.п. 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному до цього договору, достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4., 4.5, 5.4. цього договору.

Так, відповідно до п. 4.5, 7.4 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відповідно до п. 7.3 договору кредиту він набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням положень п. 7.5 цього договору.

Згідно із заявою на видачу готівки № 1 від 28.12.2007р. Банк видав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 140 доларів США, що еквівалентно 126 957,00 грн. (т. 1, а.с. 205).

19.10.2008р. між Банком та ОСОБА_3 було підписано Додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 07П202-К від 28.12.2007р., яка є невід'ємною частиною договору кредиту та згідно із якою було змінено умови кредитування - з 20.10.2008р. встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 15,0% річних (т. 1, а.с. 14-15).

Крім того, 28.12.2007р. між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 07П202-П, за умовами якого поручитель ОСОБА_4 несе солідарну відповідальність перед кредитором за виконання позичальником ОСОБА_3 обов'язку щодо повернення кредиту в сумі 25 140 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13,5% (т. 1, а.с. 16-17).

Згідно розрахунку заборгованості станом на 12.02.2015р. заборгованість за договором кредиту № 07П202-К від 28.12.2007р. становить 47 884,34 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на 12.02.2015р. 1 223 831,24 грн., і складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 536,29 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 18 717,42 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 2 180,11 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 3 450,52 доларів США (т. 1, а.с. 219-228).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 порушив умови укладеного між ним та Банком договору кредиту, оскільки не виконав свого зобов'язання щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за договором кредиту, тому Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України та відповідно до п.п. 4.5, 7.4 договору кредиту № 07П202-К від 28.12.2007р. звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення кредитних коштів, нарахованих відсотків за користування ним та штрафних санкцій.

Також, судом правильно встановлено, що ОСОБА_3 не належним чином виконував своє зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, допускав прострочення платежів, сплачував платежі в меншому розмірі, ніж передбачено кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.

Зокрема, згідно розрахунку заборгованості, що наданий Банком, вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 на погашення тіла кредиту було здійснено в межах графіку 9 платежів на загальну суму 1 120,00 доларів США, з простроченням строку - 2 платежі на загальну суму 483,71 доларів США, усього - 1 603,71 доларів США. Заборгованість за тілом кредиту після внесення останнього платежу (13.10.2008р.) і на даний час становить 23 536,29 доларів США (т. 1, а.с. 5-9).

Протягом дії кредитного договору Банком були нараховані відсотки за користування кредитом - 20 516,45 доларів США та на прострочені платежі - 4 834,29 доларів США. Відповідачем на погашення відсотків було здійснено 31 платіж на загальну суму 6 633,32 доларів США, з яких повністю сплачено прострочені відсотки в сумі 4 834,29 доларів США та частково відсотки, нараховані на строкові платежі, - 1 799,03 доларів США. Станом на 12.02.2015р. заборгованість за відсотками становить 18 717,42 доларів США.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим суду розрахунком, який є повним, чітким, об'єктивним, він узгоджується з умовами кредитного договору, виписками з банківських рахунків, наданими Банком і дослідженими судом (т. 1, а.с. 235-249, т. 2, а.с. 1-248, т. 3, а.с. 1-170).

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за договором кредиту, суд вірно виходив із того, що під час судового розгляду представники відповідачів заявили про застосування строку позовної давності до позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Так, згідно ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та комісії, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В такому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд встановив, що укладений між сторонами договір кредиту передбачав щомісячне повернення кредитних коштів рівними платежами по 140 доларів США щомісячно до 20 числа кожного місяця та щомісячне погашення нарахованих відсотків до 10 числа кожного місяця, наступним за тим, за який вони нараховані (п.п. 1.1, 2.4.1 договору).

Також кредитним договором передбачалось право Банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів в разі порушення позичальником строків внесення чергових платежів більше ніж на 60 календарних днів (п.п. 4.5, 7.4 договору).

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_3 свого обов'язку по сплаті щомісячних платежів, позивач мав право заявити вимоги про їх стягнення в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися з моменту настання строку сплати чергового щомісячного платежу, а щодо вимог про дострокове повернення кредитних коштів після спливу 60 календарних днів з моменту невнесення чергового такого платежу.

Так, з наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що останній щомісячний платіж на погашення тіла кредиту ОСОБА_3 здійснив 13.10.2008р. Після цього він щомісячно продовжував здійснювати платежі на погашення кредиту, визнаючи свій обов'язок по поверненню кредитних коштів, чого він також не заперечував в судовому засіданні, але вони зараховувались Банком на погашення відсотків за користування кредитом, що узгоджується з вимогами п. 2.5 договору кредиту від 28.12.2007р., яким визначено черговість погашення заборгованості.

Так, ОСОБА_3 здійснив такі платежі щомісячно в листопаді-грудні 2008р., в січні-травні, липні 2009р., в жовтні-листопаді 2011р., березні-липні, листопаді 2012р., лютому, квітні-травні, липні 2013р.

Порушення строку внесення чергового щомісячного платежу більше ніж на 60 календарних днів відповідач ОСОБА_3 допустив, починаючи з платежу за відсотками, нарахованими за липень 2009р., строк сплати яких за умовами кредитного договору настав 10.08.2009р., оскільки з серпня 2009р. по жовтень 2011р. ніяких платежів на погашення кредиту не здійснював.

Таким чином, у зв'язку з невнесенням цього платежу після спливу наступних 60 календарних днів (з 11.08.2009р. по 09.10.2009р.) відповідно до вимог п.п. 4.5, 7.4 договору кредиту від 28.12.2007р. строк користування кредитом вважається таким, що сплив, і позичальник ОСОБА_3 зобов'язаний був протягом одного робочого дня (10.10.2009р.) погасити кредит в повному обсязі, а Банк відповідно набув право вимагати дострокового повернення усіх кредитних коштів в межах строку позовної давності - 3 роки, який повинен обчислюватись з 11.10.2009р. по 11.10.2012р.

В той же час судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 після 11.10.2009р. і до 10.10.2012р., а саме 28.10.2011р., 25.11.2011р., 29.03.2012р., 26.04.2012р., 17.05.2012р., 27.06.2012р., 31.07.2012р. здійснив платежі на погашення кредиту, в т.ч. нарахованих відсотків.

З огляду на вказане, суд правильно вважав, що такі дії відповідача є свідченням визнання ним свого боргу та обов'язку по поверненню кредиту та нарахованих відсотків, що відповідно до вимог ст. 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної даності.

Останній платіж в межах 3-річного строку позовної давності, який обчислюється з 11.10.2009р. по 11.10.2012р., ОСОБА_3 вчинив на погашення кредиту 31.07.2012р., чим перервав строк позовної давності за вимогами про повернення кредитних коштів, у зв'язку з чим з 01.08.2012р. цей строк почався заново.

Але і після цього відповідач ОСОБА_3 продовжував вносити платежі на погашення кредиту (13.11.2012р., 15.02.2013р., 16.04.2013р., 30.05.2013р., 31.07.2013р.), тобто вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, і кожного разу, таким чином, переривав строк позовної давності.

Згідно наданого суду розрахунку заборгованості останній раз платіж на погашення кредитних коштів відповідач здійснив 31.07.2013р., після чого заборгованість за кредитом стала регулярно збільшуватись наростаючим підсумком.

Суд дійшов вірного висновку, що в даному випадку 3-річний строк позовної давності за вимогами про дострокове повернення кредитних коштів за цим позовом остаточно повинен обчислюватись з 01.08.2013р. по 01.08.2016р.

З даним позовом позивач звернувся до суду 10.03.2015р. (т. 1, а.с. 2-3).

Таким чином, суд правильно вважав, що вказаний позов в частині дострокового повернення суми кредиту та нарахованих відсотків поданий позивачем з дотриманням 3-річного строку позовної давності, тому підстави для відмови в позові в цій частині відсутні.

Вирішуючи питання про стягнення пені, суд вірно виходив із того, що підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Факт порушення ОСОБА_3 свого зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

Умовами договору кредиту від 28.12.2008р. (п. 4.2) передбачено право Банку у разі прострочення строків повернення кредиту та нарахованих процентів вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період.

З розрахунку заборгованості вбачається, що Банк за несвоєчасне погашення тіла кредиту нарахував пеню з 11.02.2014р. по 11.02.2015р. в розмірі 2 180,11 доларів США, що еквівалентно 55 719,31 грн., за несвоєчасне погашення процентів - 3 450,52 доларів США, що еквівалентно 88 188,69 грн. (т. 1, а.с. 5-9).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, виклав правову позицію, відповідно до якої стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При вирішенні питання про розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, судом повинно бути взято до уваги розрахунок пені за один рік.

Беручи до уваги вищевказане, з урахуванням того, що ПАТ «Укрсоцбанк» з вимогою про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 12.02.2015р., в т.ч. пені, звернувся до суду 10.03.2015р., суд правильно вважав, що заборгованість по пені підлягає стягненню на користь Банку в межах 1-річного строку позовної давності, а саме за період з 10.03.2014р. по 12.02.2015р. (в межах заявлених позовних вимог), розмір якої за несвоєчасне повернення тіла кредиту в межах 1-річного строку позовної давності становить 53 550,25 грн., за несвоєчасне погашення процентів в межах 1-річного строку позовної давності становить 84 426,40 грн., а всього розмір пені в межах 1-річного строку позовної давності, що підлягає стягненню на користь Банку, становить 137 976, 65 грн. (53 550,25грн. + 84 426,40грн.).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення пені підлягають задоволенню частково і сума пені підлягає стягненню в гривні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Всі докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: