Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №313/254/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Калабухова О.А.
Провадження №22-ц/778/161/17 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики частково недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 2000 року ОСОБА_4 отримав від неї грошові кошти у розмірі 7 500 доларів США із зазначенням строку повернення до 24 жовтня 2000 року, про що видав відповідну власноручно написану письмову розписку.

Умовами вказаної письмової розписки було встановлено, що внаслідок повернення боргу робиться відповідний запис на зворотній стороні розписки та оригінал повертається господарю.

До 24 жовтня 2000 року позика позивачу повернута не була, проте за весь час користування позикою відповідач частково повернув позивачу суму позики у розмірі 1 200 доларів США та 15 896 грн., про що зроблені відповідні записи на зворотній стороні вказаної письмової розписки, а саме, 22.09.2002 року - 300 доларів США; 18.08.2003 року - 1000 грн.; 15.01.2004 року - 1000 грн.; 30.04.2004 року - 200 грн.; 19.11.2004 року - 500 грн.; 02,02.2005 року - 200 доларів США; 12.05.2005 року - 500,00 грн.; 28.01.2006 року. - 530 грн.: 06.08.2006 року - 300 доларів США; 11.11.2006 року - 266 грн.; 10.03.2007 року - 200 грн.; 23.07.2007 року - 500 грн.; 30.03.2008 року - 3000 грн.; 26.05.2009 року - 1000 грн.; 03.10.2010 року - 500 грн.; 08.09.2011 року - 200 грн.; 03.08.2011 року - 2500 грн.; 24.04.2012 року - 1000 грн.; 13.02.2013 року - 1000 грн.; 16.01.2014 року - 400 доларів США; 20.12.2014 року - 2000 грн.

Позивач вважає, що внаслідок часткового повернення відповідачем їй позики за вказані періоди строк позовної давності не сплив, тому вона має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, свобод і інтересів з даною позовною заявою.

Розраховуючи остаточний розмір позики, який підлягає стягненню з відповідача, позивач врахувала повернуті позивачем суми у доларах США - 1 200 доларів США, та у гривнях - 15 896 грн..

Обґрунтовуючи суму стягнення позивач надала суду наступний розрахунок 7 500 доларів США - 1 200 доларів США = 6 300 доларів США, що за курсом НБУ на 22.02.2016 року складає 169 190 грн. 91 коп.; 169 190, 91 грн. - 15 896 грн. = 153 294 грн. 91 коп..

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики частково недійсним, обґрунтовуючи тим, що останній платіж за договором позики було ним здійснено у 2006 році, записи на звороті розписки здійснено позивачем одноособово та не відповідають дійсності.

Вважає, що договір позики суперечить принципу рівності учасників, передбаченому ст. 1 ЦК України, сторони договору позики не є юридично рівними; позичальник, за умовами договору, ніяким чином не може довести факт внесення кількості платежів у рахунок погашення боргу, їх розмірів та дат внесення.

Зазначав, що є підстави для застосування судом стосовно заявлених ОСОБА_3 позовних вимог наслідків пропуску строків позовної давності.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд договір позики, укладений 24.04.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у формі розписки, визнати недійсним в частині права позикодавця, ОСОБА_3, односторонньо вчиняти на зворотній стороні розписки записи про повернення позики.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується розписками про отримання судової повістки та рекомендованим повідомленням про вручення поштою судової повістки(а.с.119; 121;122).

Позивачка та відповідач не з'явилися до апеляційного суду, причини неявки в судове засідання не повідомили, будь - яких письмових клопотань від них не надходило.

Позивачка ОСОБА_3 приймає участь в судовому засіданні через свого представника.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляд, які не прибули в судове засідання..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення позики, отже в цій частині переглядається колегією суддів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 24 квітня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 7 500 доларів США із строком повернення 24.10.2000 року, про що робиться відповідний запис на зворотній стороні розписки та оригінал розписки повертається власнику, що підтверджується оригіналом розписки від 24.04.2000 року, підписаним сторонами договору (а.с.9).

ОСОБА_4 свої зобов'язання в повному обсязі не виконав, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики, який був оглянутий судом в судовому засіданні 07.07.2016 року ( тех. запис 11:28:44 а.с.65).

У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, згідно до якого, - щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до діючого на час виникнення правовідносин законодавства, а саме: статті 374 ЦК УРСР, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Аналогічні положення містяться в ст.. 1046 ЦК України.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення договору позики, які регулюються ст. 374 ЦК УРСР 1963 року та ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦК УРСР передбачено письмова форма договору позики.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 79 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу.

Строком повернення позики, вказаний у розписці визначено - 24.10.2000 року.

Факт написання розписки відповідач не оспорює, проте в судовому засіданні, яке відбулося 07.07.2016 року пояснив, що повернення грошових коштів здійснював частинами, останній платіж здійснив у 2006 році за договором позики від 24.04.2000 року, тому з цих підстав просив застосувати строк позовної давності (а.с.55).

З позовом про стягнення боргу ОСОБА_3 звернулась до суду 25.02.2016 року (а.с.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Предметом доказування під час судового розгляду згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають доказуванню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов'язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики.

ОСОБА_3 відповідних розписок як до 2006 року, так і після відповідачу не видавалося.

Записи позивача здійснені нею одноособово на зворотній стороні розписці із виправленнями у датах не можна вважати належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Покази свідків, на які посилається позивачка, за положеннями ст. 218 ЦК України, так і за приписами ст. 1051 ЦК України, за аналогією закону (ст. 8 ЦК України) не можна вважати допустимими доказами у цій справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано застосував позовну давність, колегія суддів вважає неприйнятними.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Враховуючи, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що строк для звернення до суду з позовом пропущено з поважних причин, що відповідач виконував зобов'язання за договором позики від 24 квітня 2000 року після 2006 року, та наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку, відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладене колегія вважає, що висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції апелянтом не спростовано, тому підстав для скасування чи зміни рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова