Номер провадження: 22-ц/785/276/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року,

встановила:

19.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом про визнання поруки ОСОБА_2, що виникла на підставі договору поруки, укладеного між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з метою забезпечення зобовязань ОСОБА_2В за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29.11.2006 року, посилаючись на те, що через порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору, 11.12.2013 року їй та позивачу представником ПАТ «Дельта Банк», як правонаступником прав ПАТ «УкрСиббанк» внаслідок укладення 08.12.2011 року договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з ПАТ «Дельта Банк», було направлено вимогу про виконання порушеного зобовязання у 30-денний строк, погасити заборгованість в повному обсязі або передати предмет іпотеки добровільно у власність банку. Посилаючись на те, що його порука припинилася 20.07.2014 року в порядку ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки ПАТ «Дельта Банк» не предявив вимогу до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який відповідно до п.11.1 договору про надання споживчого кредиту, слід вважати таким, що настав на 41-й день від дня відправлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту від банку, а тому ОСОБА_2 просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 рокуу задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, банк тим самим змінив строк виконання грошових зобовязань, який настав 20.01.2014 року, 21.03.2014 року заявлявся позов, предметом якого було звернення стягнення на предмет іпотеки, а підставами позову - наявність між банком та відповідачами відносин застави нерухомого майна. Таким чином, предявлення позову до іпотекодавців суд помилково визнав предявленням вимоги до поручителя, тоді як позовні вимоги до поручителя були заявлені лише 12.01.2015 року, коли ПАТ «Дельта Банк» змінив предмет, підстави позову та склад учасників процесу і замість вимог до іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки, заявив вимоги до ОСОБА_3 як до позичальника і ОСОБА_2 як до поручителя по договору про надання споживчого кредиту, і просив стягнути з них борг по кредиту в солідарній порядку. ОСОБА_4 наголошує, що аналіз положень ст. 546 ЦК України свідчить про те, що порука та застава є різними самостійними видами забезпечення виконання зобовязання та «предявлення вимоги до іпотекодавця» і «предявлення вимоги до поручителя» не є тотожними поняттями.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

29.11.2006 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №0. В той же день позивач ОСОБА_2 підписав договір поруки №69487, яким він зобовязувався перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобовязань перед банком, що виникли за кредитним договором в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1)

Зазначеними договорами була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Згідно з умовами п.1.2. того ж договору йому, як поручителю, були добре відомі усі умови основного договору. Згідно з п.3.1 договору поруки він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» та витягу з додатку №1 до нього, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами №№0 та №1 (а.с.61-62).

Відмовляючи у задовлені позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Нормами частини 2 ст.554 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право (Постанови ВСУ №6-170цс13, 6-41цс14).

З договору поруки, який був укладений між банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_2В, вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за основним договором, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки цей строк дії суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно додаткової угоди №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.11.2006 року сторони змінили кінцевий термін повернення кредиту за договором - не пізніше 30.11.2026 року.

Відповідно до п.11.1. договору про надання споживчого кредиту, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (а.с.63-66).

Повідомленням від 04.12.2013 року, яке направлялось на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_2, ПАТ «Дельта Банк» вимагало виконати порушене зобовязання у тридцятиденний строк: погасити заборгованість у повному обсязі зі сплатою за користування кредитом з урахуванням усіх штрафних санкцій або на виконання ст.37 ЗУ «Про іпотеку» передати предмет іпотеки у власність іпотекодержателя, та попереджено, що у разі невиконання зобовязань та цієї вимоги, на предмет іпотеки буде звернено стягнення у порядку, передбаченому Закону України «Про іпотеку» (а.с22-23,24-25). Згідно штампу поштового відділення від 11.12.2013 року на списку №25 згрупованих рекомендованих відправлень, відправлення повідомлення відбулось 11.12.2013 року (а.с.26-28).

Отже, строк виконання основного зобовязання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29.11.2006 року настав 20.01.2014 року.

А тому у банка виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, починаючи з 20.01.2014 року, протягом наступних шести місяців.

21.03.2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність і ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 24.03.2014 року №523/4146/14-ц було відкрито провадження по справі. В подальшому заявою від 12.01.2015 року було уточнено позов та банк просив солідарно стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 кредитну заборгованість в розмірі 71076,40 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 568113,67 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк звернувся до суду без пропуску 6 місячного строку, а тому підстав для застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України у позивача немає, відповідно і вимога про визнання поруки ОСОБА_2, що виникла на підставі договору поруки №69487 від 29.11.2006 року, укладеного між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з метою забезпечення зобовязань ОСОБА_2В за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29.11.2006 року не підлягає задоволенню.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колгія суддів погоджується з посиланням апелянта, що що порука та застава є різними самостійними видами забезпечення виконання зобовязання та «предявлення вимоги до іпотекодавця» і «предявлення вимоги до поручителя» не є тотожними поняттями, разом з тим відхиляє такі доводи, оскільки в даній справі і поручитель і іпотекодавець є однією особою, а тому предявляючи вимогу до іпотекодавця позивач фактично предявив вимогу до поручителя.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_7