Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/915/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сидорова М.В.
Є.У.№ 337/171/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

при секретарі Зубковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі -Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись, на те що 30.08.2007р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, укладено кредитний договір №ZPZ0GK00000003, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 20 160,00 доларів США, зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості строком до 30.08.2027 року та зобов'язався повернути суму кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором шляхом внесення щомісячних платежів на суму 188, 74 долари США з 23 по 30 число кожного місяця.

01.11.2007 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ЗАТ «АКЦЕНТ-БАНК» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» відступив ЗАТ «АКЦЕНТ-БАНК» право вимоги до боржника за вищезазначеним кредитним договором.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконує, станом на 22.12.2015р. має заборгованість у розмірі 15 960,39 доларів США, із яких за кредитом - 13 305,16 доларів США, за процентами - 12 74,84 доларів США, за комісією - 292,46 доларів США, пеня за 317,78 доларів США, штраф (фіксована частина) - 10,63 доларів США, штраф (процентна складова) - 759,51 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд на підставі ст.1050 ч.2 ЦК України стягнути всю суму боргу достроково і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором №ZPZ0GK00000003 від 30.08.2007р. станом на 22.12.2015р. у розмірі 14 872,46 доларів США (за курсом НБУ - 349 651,53 грн.), яка складається з заборгованості: за наданим кредитом - 13 305,16 доларів США (за курсом НБУ - 312 804,31 грн.), за процентам - 12 74,84 доларів США (за курсом НБУ - 29 971,49 грн.), за комісією - 292,46 доларів США (за курсом НБУ - 6875,74 грн.), а також пеню в сумі 7 471,01 грн..

Компенсовано за рахунок держави на користь Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5356,84 грн.

В інший частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 зазначає, що суд не застосував до спірних правовідносин Постанови НБУ № 461від 06.08.2009 р. та № 467 від 21.07.2015 року про переведення суми кредитної заборгованості в іноземній валюті у гривню за офіційним курсом на день реструктуризації, прощення частини боргу, фіксування процентної ставки кредиту на рівні, не вищому ніж зазначено в договорі споживчого кредиту упродовж трьох років, реструктуризацію кредиту за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, установленим на 01.01.2014 р. Крім того, відповідач вважає, що суд безпідставно стягнув заборгованість в іноземній валюті, безпідставно стягнув проценти за користування кредитом і пеню.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник неналежно виконував умови кредитного договору, допускався порушень графіку погашення кредиту, з березня 2015 року припинив вносити щомісячні платежу, а тому Банк у відповідності з умовами кредитного договору і вимогами ст.ст.526,527,530,611,1050 ч.2 ЦК України обгрунтовано вимагає дострокового повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами і пеню за порушення строків виконання грошового зобов'язання.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Згідно до вимог ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1048,1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановлено, що 30.08.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZPZ0GK00000003, за умовами якого відповідачу були надані кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 20160 долари США, з яких16000 доларів США для придбання однокімнатної квартири та 4160 долари США на сплату страхових платежів, строком до 30.08.2027 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості, та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с.12-14).

Сторони погодили, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів з 23 по 30 число кожного місяця у сумі 188,74 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

При порушенні позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим Банк змушений буде звернутись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п.5.4 кредитного договору).

Сторони засвідчили згоду з усіма умовами кредитного договору, в тому числі, і на використання долару США як валюти зобов'язання (п.7.1 договору).

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26.04.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.09.2016р., ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним вказаного кредитного договору з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.82-89).

Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

01.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «АкцентБанк» право вимоги до боржників, в тому: числі і до ОСОБА_3 за кредитним договором ZPZ0GK00000003 від 30.08.2007р.та договором застави ZPZ0GK00000003 (а.с.15-17).

Із витягу із Статуту ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» вбачається, що на підставі загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року змінено тип Банку з Закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк» на Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (а.с.25).

Таким чином, до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідно до укладеного договору факторингу №1 від 01.11.2007р. перейшло право вимоги заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язань за укладеним з ОСОБА_3 кредитним договором.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з березня 2015 року належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, порушив умови щодо внесення щомісячних мінімальних платежів, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором. Останній платіж за кредитом здійснено позичальником 05.05.2015р., що не заперечувалося сторонами у суді (а.с.5-10).

Згідно із детальним розрахунком заборгованості за спірним кредитним договором, наданим позивачем, станом на 22.12.2015 року борг ОСОБА_3 становить: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом - 13 305,16 доларів США; загальний залишок заборгованості за процентам 1 274,84 долари США; заборгованість за комісією - 292,46 доларів США, пеня в сумі 317,78 доларів США за період з 23 березня 2015 року по 22 грудня 2015 року, штраф (фіксована частина) - 10,63 долари США , штраф - відсоток від суми заборгованості - 759,51 долари США (а.с.10).

Правильність наданого Банком розрахунку розміру заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією відповідачем не спростована і фактично ним визнавалася, розрахунок відповідає умовам кредитного договору, відображає прийняті платежі, нарахування процентів, пені, комісії за договором і не дає підстав ставити його під сумнів.

При цьому суд врахував, що оскільки кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повертати позику частинами, а ОСОБА_3 допущено неналежне виконання зобов'язань, то банк, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, набув права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача в доларах США відповідає змісту ч. 3 ст. 533 ЦК України, якою встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Зазначений висновок суду відповідає роз'ясненням, наданим у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за якими у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

В п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р.№ 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Судом встановлено, що ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» має банківську ліцензію №16 від 30.10.1992р. та дозвіл №16-32 від 09.10.2009р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.20-23).

Таким чином, ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» має право вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України у справі від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, згідно з частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Отже, визначення сторонами в договорі зобов'язання в іноземній валюті узгоджується з положеннями статті 533 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у валюті кредитування, а тому доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам ст.533 ЦК України являється необґрунтованим.

Судом першої інстанції у відповідності з умовами договору і нормами ст.ст.549-551 ЦК України вирішені позовні вимоги і щодо стягнення штрафних санкцій за порушення позичальником графіку погашення кредиту.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України ).

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та її розмір.

На підставі викладеного, враховуючи порушення відповідачем вимог кредитного договору щодо строків повернення кредиту та сплати процентів, він, відповідно до п.4.1 кредитного договору зобов'язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі, визначеному в кредитному договорі.

При цьому, суд дійшов висновку, що розрахований позивачем розмір заборгованості з пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору відповідає умовам договору, підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості, здійснений в межах спеціального строку позовної давності і не спростований відповідачем.

Суд обгрунтовано ухвалив про стягнення нарахованої Банком пені у гривневому еквіваленті, оскільки за умовами договору (п.4.1) пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

Щодо вимоги про стягнення штрафів, суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх такими, що не відповідають положенням ст. 61 Конституції України, за якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15.

Як вже зазначено, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати процентів, винагороди відповідно до умов кредитного договору.

У той самий час, згідно з п. 5.4 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності, за умовами якого за прострочення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, більше 30 календарних днів, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штрафи.

Тобто, Банком за одне й теж саме правопорушення застосовано два види цивільно-правової відповідальності, що є неприпустимим згідно ст. 61 Конституції України.

Враховуючи те, що стягнення зазначених в розрахунку пені і штрафу одночасно суперечить принципу недопущення подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача штрафу (фіксована частина) в розмірі 10,63 долари США та штраф (процентна складова) в розмірі 759,51 доларів США.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про неправильне стягнення пені і штрафів також являються безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно не застосовані до спірних правовідносин Постанова Національного банку України №461 від 01.06.2008 року і № 467 від 21.07.2015 року «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів», якою схвалені Методичних рекомендацій щодо роботи банків з боржниками - фізичними особами, у яких виникли/можуть виникнути фінансові труднощі, не заслуговують на увагу. Вказані нормативні акти носять рекомендаційний характер і не скасовують умови узгодженого сторонами кредитного договору.

Як встановлено судом і це не заперечувалося відповідачем у письмових запереченнях проти позову, протягом 2015 року сторони намагалися дійти згоди щодо зміни умов кредитного договору, реструктуризації заборгованості, тощо. З вимогами про зміну умов договору в порядку, передбаченому ст.652 ч.4 ЦК України, відповідач до суду не звертався.

Недосягнення сторонами згоди щодо відстрочення сплати кредитної заборгованості і визначення кредитної заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом на день укладання кредитного договору, не є підставою для відмови Банку у позові про дострокове стягнення боргу у відповідності з умовами існуючого кредитного договору.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: