Справа № 1306/5500/2012
Провадження № 4-с/442/21/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого судді Коваля Р.Г.

з участю секретаря Антоненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобич справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаною вище скаргою, в обґрунтування якої посилається на те, Дрогобицьким міськрайонним судом було ухвалено рішення від 05.07.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов»язана сплатити йому матеріальну шкоду в розмірі 220 грн. та моральну шкоду в сумі 1500 грн. Дане рішення суду набрало законної сили та відповідно було виписано виконавчий лист, який скерований у виконавчу службу.

Вказує на те, що окрім постанови про відкриття провадження, ним більше нічого не отримувалося від виконавця, а 13.01.2017 року остання повернула виконавчий лист без виконання. Вважає, що оскаржувана постанова є незаконною та протиправною та її необхідно скасувати.

Скаржник в судовому засіданні підтримав скаргу, посилаючись на підстави, викладені в скарзі та просив задоволити її повністю. Вказав, що матеріалами справи цілком доведено незаконність дій державного виконавця. Рішення суду не виконано.

Державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 просила відмовити скаржнику у його вимогах, пославшись на письмове заперечення. Крім того зазначила, що жодним чином права скаржника не порушені і він має право повторно звернутися до виконавчої служби.

Заслухавши думку сторін, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", враховуючи положення статті 383 ЦПК, суб'єктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, зазначений у статті 3 Закону України "Про державну виконавчу службу", оскільки відповідно до частини другої статті 4 цього Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ (у даному випадку до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області). Водночас, статтею 383 ЦПК України «Право на звернення із скаргою до суду» визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Частинами 1 та 2 статті 384 ЦПК України «Подання скарги» передбачено, що скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби; скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Статтею 386 ЦПК України «Розгляд скарги» визначено порядок розгляду скарги, згідно чого скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. У відповідності до положень статті 387 ЦПК України «Судове рішення за скаргою» за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу і, у разі встановлення обгрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Матеріалами справи встановлено, що 05.07.2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом постановлено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3»яни Романівни на користь ОСОБА_1 220 грн. 11 коп. матеріальної та 1500 грн. моральної шкоди. Дане рішення суду не оскаржувалось та набрало законною сили.

На підставі вищезгаданого рішення суду, Дрогобицьким міськрайонним судом видано виконавчий лист №1306/5500/2012, який скеровано виконавцю Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для виконання.

21 грудня 2016 року державним виконавцем Максимів О.І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві (ВП №41858856) згідно виконавчого листа №1306/5500/2012.

За змістом ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов»язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим законом.

Серед заходів примусового виконання рішень за статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена можливість звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника.

Однак, державним виконавцем не було вжито жодного з передбачених заходів для стягнення грошових коштів на виконання виконавчого документу, виданого судом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Оскільки рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, на підставі якого виданий виконавчий лист, набрало законної сили, то воно, відповідно до зазначеної норми Конституції, підлягає обов»язковому виконанню.

Постановою Пленуму ВСУ №14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" роз'яснив про те, що «..державний виконавець зобов»язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом (стаття 11 Закону України "Про виконавче провадження").

Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до нього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними "

Тобто, Пленум ВСУ не заперечує можливість повернення виконавчих документів стягувачу, проте, лише за умови здійснення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення.

Слід зазначити, що сама по собі відсутність коштів на рахунках боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань, не є підставою для повернення відповідачем з цих мотивів виконавчого листа.

Крім того, відповідно до п.38 рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі "Жовнер проти України" - державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже, завданням державного виконавця є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Таким чином, при розгляді скарги суд встановив, що державний виконавець при прийнятті оскаржуваного рішення про повернення виконавчого документа, не виконав приписів положень ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» щодо вжиття усіх передбачених законом заходів.

У відповідності до ст. 387 ЦПК України за результатами скарги учасника виконавчого провадження у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимоги заявника та усунути порушення, а тому з врахуванням наведеного вище, суд приходить до переконання, що скарга підставна та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 14, 209, 383, 384, 385, 387 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Визнати протиправною дію державного виконавця Максимів О.І. по винесенню постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 21.12.2016 року.

Скасувати постанову від 21.12.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення або протягом п'яти днів з дня отримання її копії. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Р.Г. Коваль