У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоІзмайлової Т.Л.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна.

На обґрунтування позову ОСОБА_6посилалася на те, що з 09 серпня 1995 року до 21 січня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

23 грудня 2006 року відповідач уклав із ОСОБА_8 договір довічного утримання, за умовами якого останній передав у власність відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1

ОСОБА_6 зазначала, що нарівні зі своїм колишнім чоловіком за рахунок коштів сімейного бюджету надавала ОСОБА_8 необхідну допомогу, у тому числі й майнову, забезпечувала його одягом, продуктами харчування. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

До розірвання шлюбу сторони разом зі своїми дітьми проживали за вказаною адресою. Після, відповідач перешкоджав позивачу та дітям користуватись вказаним житлом, у зв'язку з цим між ними часто виникали конфлікти. З метою захисту своїх прав та прав дітей позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_6 просила суд визнати вказаний житловий будинок разом із господарськими будівлями спільною сумісною власністю подружжя та поділити зазначене нерухоме майно, визнавши за нею право власності на Ѕ його частину.

У вересні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання.

На обґрунтування позову ОСОБА_7 посилався на те, що він не виконував покладені на нього обов'язки щодо надання допомоги та майнового забезпечення свого батька, а тому просив суд розірвати вказаний договір довічного утримання.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Поділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_7 права власності на Ѕ частину за кожним із них на буд. АДРЕСА_1 із господарськими спорудами, залишивши будинок у їх спільній частковій власності. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 із ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В частині вирішення зустрічного позову судові рішення не оскаржуються, а тому, в силу ст. 335 ЦПК України, в цій частині не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1995 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року шлюб між ними розірвано.

23 грудня 2006 року відповідач уклав з ОСОБА_8 договір довічного утримання, відповідно до якого останній передав у власність відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1. Відповідач, в свою чергу, зобов'язувався повністю утримувати ОСОБА_8, забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою. Вартість майнового забезпечення визначена сторонами у розмірі мінімальної заробітної плати.

Право власності відповідача на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 15 січня 2011 року у Комунальному підприємстві «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що вказаний будинок придбаний за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі, виходив з того, що в розумінні ст. 60 СК України майно придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, та обґрунтовано вважав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного, та підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.

Погоджуючись з такими висновками, колегія суддів відступає від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15.

Спірні правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України (далі - СК України), відповідно до ч. 1 ст. 57 якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в тому числі і: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, на які посилався Верховний Суд України, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Т.Л. Ізмайлова Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова