АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/540/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Кирилюк Г.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Сокуренко Наталії Вікторівни - представника Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2008 року з відповідачем ОСОБА_6 був укладений кредитно-заставний договір № КЗVOAK22790172, відповідно до умов якого останній був наданий кредит в розмірі 24 876,49 доларів США на строк до 15 липня 2011 року зі сплатою 15,00 % річних. Посилаючись на те, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом 25.05.2015 становить суму 125 687,28 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку, становить 2 655 772,15 грн., яка складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 25 839,28 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 28 37,53 доларів США, заборгованості по комісії 458,79 доларів США, пені в розмірі 90 555,30 доларів США, штрафів в розмірі 11,83 доларів США (фіксована частина), 5 984,54 доларів США (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на користь банку.

Представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги банку не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем позовної давності, про що ним заявлена відповідна заява.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник позивача порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки відповідно п. 14.11 кредитного договору сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної даності стосовно стягнення заборгованості за кредитом до 5 років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. В п. 17.1.5 Кредитно-заставного договору зазначено, що дата погашення кредиту 15.07.2011, з позовом до суду ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся у червні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності встановленого п 14.11 Кредитно-заставного договору.

У судовому засіданні представник позивача - Хитрова Л.В. підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_7 - заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. В судове засідання 27 лютого 2017 року представник позивача не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2008 року між сторонами у справі був укладений кредитно-заставний договір № КЗVOAK22790172, за умовами якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 24 876,49 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,0 % річних. Відповідно до п. 17.8. та дот графіку погашення кредиту Боржник ОСОБА_6. взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 липня 2011 року, сплачуючи її частинами, щомісячними платежами у розмірі 916,22 доларів США до 13 числа кожного календарного місяця (а.с. 8-10).

Вимоги виконання основного зобов'язання позичальника за кредитним договором були забезпечені договором застави рухомого майна, відповідно до умов якого відповідач передала в заставу автомобіль марки «TOYOTA», 2008 року випуску, тип ТЗ - сєдан-легковий, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Узв'язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 01 липня 2015 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обрахована станом на 26 травня 2015 року сума загальної заборгованості за кредитним договором становить 125 687,28 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку, становить 2 655 772,15 грн., яка складається: із заборгованості за кредитом (залишок заборгованості за кредитом) у розмірі 25 839,28 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 28 37,53 доларів США ( за період з 17 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року), заборгованості по комісії 458,79 доларів США (за період з 18 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року), пені в розмірі 90 555,30 доларів США (за період з 03 вересня 2008 року по 26 травня 2015 року), штраф (фіксована частина) в розмірі 11,83 доларів США, штраф (процентна складова) - 5 984,54 доларів США.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що перебіг позовної давності за зобов'язаннями позивальника щодо погашення кредиту та сплати відсотків почався з 23.10.2009 і станом на 01.07.2015 сплив. Доказів, які б підтверджували причини пропуску процесуальних строків для звернення до суду з позовом банк не надав, а відповідачем подана заява про застосування позовної давності.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 1, 2 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строкуне зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Як убачається з умов кредитного договору боржник ОСОБА_6взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 липня 2011 року, сплачуючи її частинами, щомісячними платежами у розмірі 916,22 доларів США до 13 числа кожного календарного місяця. Сторонами визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривають 5 (п'ять) років - п. 14.11 умов договору. Дане положення відповідає вимогам статті 259 ЦК України.

Із матеріалів справи та пояснень сторін колегією суддів встановлено, що у вересні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором (а.с. 59, 208-230 том 1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави задоволено.

Таким чином, вчинені дії кредитором, як пред'явлення у вересні 2011 року позову до боржника вважаються такими, що перериває перебіг позовної давності, й на момент пред'явлення позову про стягнення заборгованості - 01 липня 2015 року строк позовної давності не сплив, з урахуванням збільшеної сторонами тривалості позовної давності до 5 (п'яти) років.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав спливу позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку зібраним у справі доказам судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено колегією суддів, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором № КЗVOAK22790172 від 17 липня 2008 року у розмірі 481 632,04 грн. звернуто стягнення на предмет застави на автомобіль «TOYOTA», модель Avensis, 2008 року випуску, тип ТЗ - сєдан-легковий, реєстраційний номер НОМЕР_1. Рішення набрало чинності 27 жовтня 2011 року (а.с. 59 том 1).

Із пояснень сторін у справі встановлено, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2011 року не виконане.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання сум та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Так, із встановлених обставин рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2011 року вбачається, що кредитор звертаючи стягнення на предмет застави звернувся з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно частини 2 статті 1050 ЦК України. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором судом визначена сума 481 632,04 грн., яка складається із заборгованості за кредитом (залишок заборгованості за кредитом) у розмірі 206 026,81 грн., заборгованості за процентами ( за період з 17 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року) у розмірі 22 615,11 грн., заборгованості по комісії (за період з 18 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року) у розмірі 3 656,56 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 249 333,55 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги кредитора щодо дострокового присудження до виконання основного зобов'язання в рахунок погашення заборгованості за кредитом були предметом розгляду в суді з ухваленням судового рішення від 17 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили. А тому в силу статті 61 ЦПК України визначений розмір заборгованості за основним зобов'язання не підлягає доказуванню.

Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом (залишок заборгованості за кредитом) у розмірі 206 026,81 грн., заборгованості за процентами ( за період з 17 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року) у розмірі 22 615,11 грн., заборгованості по комісії (за період з 18 серпня 2008 року по 15 липня 2011 року) у розмірі 3 656,56 грн.

При перевірці вимог позивача щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Умовами кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку сплати процентів та повернення основної суми кредиту позичальник сплачує банку - пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу ( п. 14.2, 14.3).

З матеріалів справи вбачається, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення пені становить період з 03 вересня 2008 року по 26 травня 2015 року на загальну суму 90 555,30 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату розрахунку становить суму 1 913 433,49 грн., тоді як розмір заборгованості за основним боргом становить суму 228 641,92 грн. ( 206 026,81 грн. (заборгованість за тілом кредиту) + 22 615,11 грн.(заборгованість за процентами).

Отже розмір неустойки перевищує розмір збитків.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойкиможе бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів, вважає необхідним застосувати правило частини 3 статті 551 ЦК України, оскільки розмір неустойки більший від розміру боргового зобов'язання, зменшивши розмір пені до 100 000,00 грн.

Аналізуючи вимоги позивача в частині стягнення штрафу (фіксована частина) в розмірі 11,83 доларів США, штраф (процентна складова) - 5 984,54 доларів США, колегія суддів виходить з наступного.

Умовами п. 14.5, 14.6, 14.7, 14.8, 14.9 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності у разі порушення позичальником п.п. 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2., 6.2.20, 6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 договору, також у випадку порушення строків виконання позичальником зобов'язання щодо передачі предмета застави у володіння банку, у випадку порушення строків виконання у частині пошуку покупця.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Предметом доказування в частині стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору є факти порушення позичальником пунктів 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2., 6.2.20, 6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 договору, а також порушення строків виконання позичальником зобов'язання щодо передачі предмета застави у володіння банку, порушення строків виконання у частині пошуку покупця.

Як вбачається із пред'явленого ПАТ КБ «ПриватБанк» позову та наданих пояснень представником позивача, зміст вимог в частині стягнення штрафу зводиться до констатації сплати штрафу за умовами кредитного договору без посилання на конкретні факти (докази) порушення позичальником пунктів 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2., 6.2.20, 6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 договору, а також порушення строків виконання позичальником зобов'язання щодо передачі предмета застави у володіння банку, порушення строків виконання у частині пошуку покупця, невиконання яких є передумовою покладення на позичальника цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу.

Таким чином, позивачем у порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК Українине надано суду доказів на підтвердження вимог в частині стягнення штрафу (фіксована частина) в розмірі 11,83 доларів США, штраф (процентна складова) - 5 984,54 доларів США, а тому в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідачів штрафу слід відмовити.

Для перевірки доводів представника відповідача про існування інших судових рішень, якими стягнута кредитна заборгованість з ОСОБА_6 та відповідно до визначених судів у договорі (п. 13.10), судом апеляційної інстанції витребувана інформація з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо перебування на розгляді цивільної справи за позовом ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Із отриманих відповідей встановлено, що у провадженні вказаних судів цивільна справа за позовом ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості не перебувала.

Таким чином, доводи представника відповідача про існування інших судових рішень, якими стягнута кредитна заборгованість з ОСОБА_6 не підтвердилися.

За таких обставин, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов ПАТ КомерційнийБанк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості слід задовольнити частково. Підлягає стягненню на користь ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_6 заборгованість за кредитно - заставним договором в сумі 332 298,48 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 206 026,81 грн., заборгованості за процентами у розмірі 22 615,11 грн. , заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 3 656, 56 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 100 000,00 грн.. В решті вимог слід відмовити.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційноїабо касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішенняабо ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, на відшкодування сплаченого судового збору на користь ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути з ОСОБА_6 - 3 322,98 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни - представника Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно - заставним договором в сумі 332 298,48 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 206 026,81 грн., заборгованості за процентами у розмірі 22 615,11 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 3 656, 56 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 100 000,00 грн.. В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» з ОСОБА_6 на відшкодування сплаченого судового збору 3 322,98 грн.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Судді: