Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, про скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та знесення самочинної будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 7 вересня 2016 року,

встановила:

У березні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що у серпні 2005 році Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було зафіксовано факт самочинного, будівництва споруд по АДРЕСА_1, за що ОСОБА_5 був притягнутий до адміністративної відповідальності за

ст. 97 КпАП України, але припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про знесення самочинної будівлі у встановленому законом порядку він не виконав та продовжував зведення будинку до

2012 року. Наприкінці 2012 року виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради на підставі рішення від 21 грудня 2012 року та декларації Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про готовність об'єкта до експлуатації видав свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1, яке було зареєстровано в КП «Ізмаїльське МБТІ».

Вважала, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю не повинна була приймати декларацію, оскільки їй було відомо, що будинок зведений самовільно, та саме вона ініціювала позов до суду щодо його знесення у 2006 році. До того ж відповідач свідомо вніс неправдиві відомості до декларації, зазначивши роком побудови 2003 рік. Крім того, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю не проводила технічного обстеження об'єкту на підставі Порядку прийняття в експлуатацію, який не міг бути поширений на даний житловий будинок, оскільки всупереч даному Порядку його будівництво було продовжено після 2009 року.

Ураховуючи наведене та неодноразові уточнення позовних вимог, позивач просила скасувати рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 21 грудня 2012 року «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 Одеської області», скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно

від 24 грудня 2012 року, видане виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на ім'я ОСОБА_5, зобов'язати ОСОБА_5 знести у будинку АДРЕСА_1 житловий будинок

літ. «А» та гараж літ. «Ж» відповідно до поверхового плану, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на будинок АДРЕСА_1

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 6 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 7 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Отже, знесення забудови є крайньою мірою усунення перешкод.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності відповідно до ст. 212 ЦПК України та прийшов до правильного правового висновку про відсутність доказів того, що відповідачем істотно порушені права позивача, наслідком яких можливе усунення перешкод лише шляхом знесення спірних об'єктів нерухомості.

Судом ураховано висновок додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 12 лютого 2015 року згідно із якою існує можливість перебудови житлового будинку АДРЕСА_1 до його стану, що був до моменту реконструкції, введеної до експлуатації на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 29 листопада 2012 року.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 7 вересня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.С.Ткачук