Справа№592/7568/16-ц
Провадження №2/592/123/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

10 січня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г.,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Сумської міської ради, , Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів і в його обґрунтування вказала про те, що згідно договору дарування від 23.06.2016 року, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_6, вона є власником 2-кімнатної квартири, жилою площею 29 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В належній їй на праві приватної власності квартирі зареєстровані 3 особи: позивачка, її батько ОСОБА_6, який подарував їй дану квартиру, та відповідач ОСОБА_3, який є її рідним братом. Крім зареєстрованих осіб в спірній квартирі без реєстрації проживає дружина її брата - відповідачка ОСОБА_4 разом із своїм неповнолітнім сином від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 разом з дитиною після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 вселилася до квартири без згоди колишнього власника ОСОБА_6 При цьому вона та її неповнолітній син мають постійне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, яке вони зберігають за собою, будучи зареєстрованими за даною адресою.

З договору дарування даної квартири від 23.06.2016 р. вбачається, що між позивачкою та її батьком ОСОБА_6 встановлений особистий сервітут, згідно якого ОСОБА_6 має право довічно користуватися, проживати та бути зареєстрованим в квартирі, яку він подарував позивачці.

Батько, будучи власником спірної квартири, ніколи не визнавав за ОСОБА_4 та її дитиною права на користування жилою площею в ній, тому не давав згоди на їх реєстрацію в квартирі. Відповідачі не були членами його сім`ї, вони не мали з батьком спільного бюджету і разом не вели домашнього господарства. ОСОБА_6 вважав відповідачку ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина тимчасовими мешканцями і неодноразово пропонував їй та своєму сині ОСОБА_3 залишити його квартиру, оскільки спільне проживання з ними було неможливим.

Відповідачі постійно порушували правила проживання в квартирі, вели себе зухвало, агресивно, погрожували вбивством, висловлювали постійні образи, принижували його честь та гідність, а також обмежували його право володіння та користування квартирою, яка належала йому на праві приватної власності. На всі прохання та зауваження батька відповідачі ніколи не реагували.

Позивачка, як член сім`ї ОСОБА_6, намагалася захистити його і свої права на проживання в спірній квартирі, тому зверталася за допомогою в органи поліції та до дільничного інспектора, але позитивних результатів це не давало.

Так, 15 грудня 2012 року відповідачі під час конфлікту за місцем проживання, побили батька, спричинили йому тілесні ушкодження у вигляді подряпин та синців. Він звертався з заявою до Сумського МВ УМВС України в Сумській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Було відкрито кримінальне провадження №0000242 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке не було доведено до кінця, оскільки із-за постійних погроз з боку відповідачів, ОСОБА_6 змушений був подати заяву про відмову від обвинувачення.

14.12.2015 року відповідачі влаштували в квартирі конфлікт з позивачкою, під час якого ображали її та погрожували вбивством. В зв`язку з цим вона змушена була звернутися за захистом до Сумського ВП ГУНП в Сумській області і в результаті перевірки її брат ОСОБА_3 визнав виникнення конфліктів між нами за місцем проживання на побутовому ґрунті, але запевнив, що всі спірні питання намагається вирішувати мирним шляхом. З ним була проведена профілактична бесіда стосовно недопущення вчинення насильства в сім`ї та винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім`ї.

Не дивлячись на це, 31.01.2016 року відповідач знов вчинив скандал на побутовому ґрунті за місцем проживання, під час якого ображав позивачку. В результаті перевірки її заяви, поданої до Сумського ВП, з ОСОБА_3 була проведена профілактична бесіда стосовно недопущення вчинення насильства в сім`ї та попереджено про можливість притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства.

16.06.2016 року між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_4 виник конфлікт через порушення відповідачами тиші в нічний час за місцем проживання. Відповідачка зайшла до кімнати, де позивачка разом з батьком відпочивали, та умисно пошкодила її ноутбук, скинувши його зі стільця, де він стояв. Даний факт був предметом розгляду Сумського відділу поліції, але ніяких заходів до ОСОБА_4 вжито не було, і позивачці запропонували звернутися з цивільним позовом до суду за захистом порушеного права.

Коли батько зрозумів, що відповідачі роблять все можливе, щоб вижити позивачку з даної квартири, то він запропонував укласти договір дарування квартири. Згідно укладеного договору ОСОБА_6 безоплатно передав позивачці у власність спірну квартиру, щоб вона, будучи власником, мала законне право володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Зараз позивачка є власником спірної 2-х кімнатної квартири, яка необхідна їй для особистого проживання та для проживання члена її сім`ї - батька ОСОБА_6, з яким був встановлений сервітут щодо довічного проживання в цій квартирі. Їм з батьком для проживання потрібно 2 кімнати, бо вони є особами різного полу, тому проживання в одній кімнаті є незручним для кожного з них.

Через проживання в квартирі відповідачів та неповнолітнього ОСОБА_5В, який також постійно ображає батька, вони з батьком змушені проживати в одній кімнаті, площею 11,8 кв.м, а відповідачі, без їхньої згоди, займають більшу жилу кімнату, площею 17,2 кв.м. В цій кімнаті є лоджія, користуватися якою позивачка не може, оскільки відповідачі не пускають її до кімнати та до лоджії.

Крім того, відповідачі не сплачують за квартиру та комунальні послуги, хоча їх сім`я з 3-х осіб користується водою, газом, електроенергією та іншим.

З вини відповідачів, які не являються членами сім`ї позивачки, і згоду на вселення яких до даної квартири вона не давала, порушується її право власності на житлове приміщення. Позивачка не бажає, щоб вони проживали разом з нею в спірній квартирі. Своїм проживанням в квартирі відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні власністю, оскільки вона на свій розсуд не можу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй житловим приміщенням.

Проживаючи та будучи зареєстрованим 27.02.2001 року в даній квартирі, відповідач ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою зі згоди колишнього власника житлового приміщення, в той час, як відповідачка ОСОБА_4 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не набули такого права, оскільки вселилися до квартири без згоди колишнього власника, проживають в ній без реєстрації, тобто з порушенням встановленого законом порядку, мають зареєстроване місце проживання. Колишній власник квартири вважав їх тимчасовими мешканцями.

Згідно ст.346 ЦК України в разі відчуження власником свого майна, в даному випадку це укладення договору дарування квартири, право власності припиняється, отже сам власник втрачає право на володіння, користування та розпорядження цим майном.

Коли власником спірної квартири був ОСОБА_6, то відповідач ОСОБА_3 мав право проживати та користуватися жилими приміщеннями в спірній квартирі. Разом з ним проживала і його дружина відповідачка ОСОБА_4 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5

Відповідачі не бажають в добровільному порядку звільнити житлове приміщення, а відповідач ОСОБА_3 не бажає знятися з реєстрації в ньому, тому вони підлягають виселенню зі спірної квартири в судовому порядку, бо своїм проживанням чинять позивачці перешкоди у користуванні власністю.

Позивачка вважає, що у відповідача ОСОБА_3 разом з членами його сім`ї дружиною ОСОБА_4 та її неповнолітнім сином ОСОБА_5 немає законних підстав для проживання та користування жилою площею в спірній квартирі. Тому позивачка змушена звернутися до суду і просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

До початку судового засідання від представниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 за договором адвоката ОСОБА_7 надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без участі позивачки та без її участі. ОСОБА_1 вимоги позивачки підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у судове засідання не зявилися, про час, місце та дату судового розгляду вони були повідомлені належним чином. Але від них не надійшло заяв про розгляд справи у їхню відсутність, письмових заперечень суду не надали.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_9 у судове засідання не зявився, про час, місце та дату судового розгляду був повідомлений належним чином. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, письмових заперечень суду не надав.

До початку судового засідання від представника третьої особи - Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми до суду надійшло клопотання, в якому начальник Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми просив розглянути справу без їхньої участі.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Сумської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди представниці позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 23.06.2016 року, укладеному між ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованому в реєстрі за № 1156, ОСОБА_1 ОСОБА_2 набула у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.7-8).

З даного договору дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що між позивачкою та її батьком ОСОБА_6 встановлений особистий сервітут, згідно якого ОСОБА_6 має право довічно користуватися, проживати та бути зареєстрованим в квартирі, яку він подарував позивачці. .(а.с.7-8).

З довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Суми» № 3454 від 28.07.2016 року вбачається, що разом із позивачкою у вищевказаній квартирі зареєстровані: батько позивачки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та рідний брат позивачки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. .(а.с.11).

Крім зареєстрованих осіб в спірній квартирі без реєстрації проживає дружина брата позивачки - відповідачка ОСОБА_4 разом із своїм неповнолітнім сином від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 разом з дитиною після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 вселилася до квартири без згоди колишнього власника ОСОБА_6 При цьому вона та її неповнолітній син мають постійне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, яке вони зберігають за собою, будучи зареєстрованими за даною адресою.

Відповідачі створили такі умови, які є неможливими для проживання з ними в одній квартирі. Відповідачі постійно порушували правила проживання в квартирі, вели себе зухвало, агресивно, погрожували вбивством, висловлювали постійні образи, принижували честь та гідність позивачки та її батька, На всі прохання та зауваження батька відповідачі не реагували.

Так, 15 грудня 2012 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час конфлікту за місцем проживання, побили ОСОБА_6, спричинили йому тілесні ушкодження. 16.12.2012 року було відкрито кримінальне провадження №0000242 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 13).

Постановою прокурора прокуратури м. Суми ОСОБА_11 від 19.02.2013 року кримінальне провадження №0000242 від 16.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, було закрито у звязку з відмовою потерпілого від обвинувачення. (а.с. 15).

14.12.2015 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 влаштували в квартирі конфлікт з позивачкою, під час якого ображали її та погрожували вбивством. В зв`язку з цим вона змушена була звернутися за захистом до Сумського ВП ГУНП в Сумській області. З повідомлення начальника Сумського ВП ГУНП в Сумській області вбачається, що за фактом заяви від 14.12.2015 року стосовно конфлікту з братом, яка зареєстрована в Сумському ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області в ЖЕО за № 4345 від 14.12.2015 року проводилася перевірка. За результатами перевірки з ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду стосовно недопущення вчинення насильства в сім`ї та винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім`ї.

Не дивлячись на це, 31.01.2016 року ОСОБА_3 знов вчинив скандал на побутовому ґрунті за місцем проживання, під час якого ображав позивачку. В результаті перевірки її заяви від 31.01.2016 року, поданої до Сумського ВП, з ОСОБА_3 була проведена профілактична бесіда стосовно недопущення вчинення насильства в сім`ї та попереджено про можливість притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства.

Крім того, 16.06.2016 року між позивачкою ОСОБА_1 ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 виник конфлікт через порушення відповідачами тиші в нічний час за місцем проживання. Відповідачка зайшла до кімнати, де позивачка разом з батьком відпочивали, та умисно пошкодила її ноутбук, скинувши його зі стільця, де він стояв. Даний факт був предметом розгляду Сумського відділу поліції, але ніяких заходів до ОСОБА_4 вжито не було, і позивачці запропонували звернутися з цивільним позовом до суду за захистом порушеного права.

Проживаючи та будучи зареєстрованим 27.02.2001 року в квартирі, що розташована за адресою: : АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою зі згоди колишнього власника житлового приміщення ОСОБА_6, в той час, як відповідачка ОСОБА_4 разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не набули такого права, оскільки вселилися до квартири без згоди колишнього власника, проживають в ній без реєстрації, тобто з порушенням встановленого законом порядку, мають зареєстроване місце проживання. Колишній власник квартири вважав їх тимчасовими мешканцями.

Згідно ст. 346 ЦК України в разі відчуження власником свого майна, в даному випадку це укладення договору дарування квартири, право власності припиняється, отже сам власник втрачає право на володіння, користування та розпорядження цим майном.

Коли власником спірної квартири був ОСОБА_6, то відповідач ОСОБА_3 мав право проживати та користуватися жилими приміщеннями в спірній квартирі. Разом з ним проживала і його дружина відповідачка ОСОБА_4 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5

Відповідачі не бажають в добровільному порядку звільнити житлове приміщення, а відповідач ОСОБА_3 не бажає знятися з реєстрації в ньому

Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідачі не беруть участь у витратах, повязаних з утриманням квартири. Своїми діями відповідачі перешкоджають позивачці користуватись її власністю.

Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є не порушником. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобовязані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обовязків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобовязані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обовязок нерозривно повязаний із загальним обовязком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, обєктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у підїздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.

Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України вбачається, що, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку в і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).

Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Отже, що стосується вимоги позивачки про виселення відповідачів із займаного жилого приміщення, то суд дійшов висновку про те, що дана вимога законна, обґрунтована, та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідачі систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для позивачки проживання з ними в одній квартирі.

Таким чином, на основі зясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Сумської міської ради, , Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 30, 47, п. 1 Перехідних положень Конституції України; ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України; ст. ст. 57-60, 224-226 ЦПК України; ст. ст. 9, 10, 109, 116, 157 ЖК України; ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні; п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України № 2 від 12.04.1985 року, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Сумської міської ради, , Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення направити рекомендованим листом із повідомленням ОСОБА_3, ОСОБА_4

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков