Справа № 369/7062/16-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/666/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 26 18.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Іванової І.В., Верланова С.М.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

позивач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом мотивуючи його тим, що 02 серпня 2006 року відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 придбали спільне майно (у рівних частках кожному), а саме, незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку.

В 2007 році ОСОБА_3 повідомила позивача про необхідність поділу спільного майна, для чого запропонувала укласти відповідний договір.

Позивач погодився на поділ майна і підписав договір, наданий відповідачем ОСОБА_3 (не розуміючи його змісту, оскільки не володіє українською та англійською мовами, просто повіривши Відповідачу, так як мав з нею особисті стосунки). При цьому, позивач є громадянином Ісламської республіки ІРАН та, відповідно, досконало володіє і спілкується лише перською мовою (фарсі). Цей договір приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. зареєструвала 25.06.2007 року за №1212д.

Однак, у 2013 році, позивач отримав переклад частини вищевказаного договору, яка стосується його прав і обов'язків, та дізнався про те, що вищевказаний договір, який він підписав, є договором іпотеки, за яким позивач, не розуміючи змісту правочину, передав в іпотеку свою частку спільного майна відповідачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_3 кредитним договором від 25.06.2007 року за № 014/0983/81/57139.

При цьому, приватним нотаріусом, при нотаріальному оформленні Договору іпотеки, було встановлено, що позивач є громадянином Ірану, шляхом ідентифікації його згідно паспортних даних, але, в порушення, положень пункту 9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, при посвідченні Договору іпотеки, не забезпечено присутність перекладача із знанням фарсі (перської мови).

Таким чином, дії приватного нотаріуса і Відповідачів призвели до того, що позивач не розумів того, що він підписує (в зв'язку з незнанням української та англійської мови), не мав наміру підписувати Договір іпотеки, та не розумів дійсної природи правочину.

29 липня 2013 року, після звернення позивача до суду, Апеляційним судом Київської області хвалено рішення у справі №22ц-780/3402/13, за яким визнано недійсним вищевказаний Договір іпотеки, в частині його прав і обов'язків.

Нещодавно, отримавши переклад цього рішення на мову фарсі, позивач зацікавився іншою частиною Договору іпотеки. Після ознайомлення з перекладом цієї іншої частини договору, позивач дізнався, що за цим договором відповідачем ОСОБА_3 передано в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» також і свою частину Спільного майна, і це також здійснено без згоди позивача і без розуміння ним змісту Договору іпотеки.

При цьому, на момент укладення договору іпотеки, відповідач ОСОБА_3 не виділяла в натурі свою частку від цього майна та не отримувала нотаріально засвідченої згоди її співвласника позивача.

Таким чином, на думку позивача, відповідач не мала права підписувати Договір іпотеки стосовно передання в іпотеку Спільного майна, яке знаходиться у співвласності з позивачем.

Тому позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 25.06.2007 року, підписаний ОСОБА_3, громадянином Ірану ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1212д.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано відповідної оцінки тій обставині, що при укладенні договору іпотеки не було дотримано істотних умов - зокрема, щодо предмета іпотеки. Крім того, судом невірно застосовано норми матеріального права, а саме положення ст ст. 5,6 ЗУ «Про іпотеку», а також ст. 578 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням визнання іншим судовим рішенням спірного іпотечного договору недійсним в частині прав та обов'язків ОСОБА_2, прийшов до висновку про відсутність порушення прав і свобод позивача у зв'язку з передачею в іпотеку ОСОБА_3 своєї частки у спільному майні, а сам факт відсутності на це згоди іншого співвласника не може бути обґрунтуванням порушення прав позивача.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 25 червня 2007 року № 014/0983/8157139 щодо повернення кредиту у розмірі 200000 доларів США, укладеним між ОСОБА_3 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано незавершений будівництвом житловий будинок (71% готовності) по АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,1418 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках на підставі договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2006 року.

Встановлено також, що рішенням апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_2, визнано недійсним договір іпотеки від 25 червня 2007 року до кредитного договору № 014/0983/81/57139 від 25 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_3, громадянином Ірану ОСОБА_2, який виступає майновим поручителем ОСОБА_3, та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (нині - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») в частині прав та обов'язків іпотекодавця - майнового поручителя ОСОБА_2.

Відповідно до ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи свої вимоги у даному позові, позивач виходив з того, що при укладенні спірного договору з метою забезпечення отриманого ОСОБА_3 кредиту разом, вони як співвласники майна передали в іпотеку належні їм частки в спільному майні. В той же час, позивач вважає, що при укладенні спірного договору не було отримано його нотаріальної згоди на передачу в іпотеку частки ОСОБА_3, при цьому її не було виділено в натурі та не зареєстровано як окремий об'єкт нерухомості, що порушує вимоги ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку», відтак веде до недійсності всього договору.

Згідно ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно положень ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Оскільки в ході розгляду справи не було доведено факту надання іншим позивачем згоди на передачу ОСОБА_3 в іпотеку належної їй частки в спільному майні, колегія суддів приходить до висновку про укладення зазначеного договору без отримання такої згоди. При цьому сам факт підписання ОСОБА_2 спірного договору не може свідчити про погодження ним вищевказаних дій ОСОБА_3, оскільки спірний договір в частині прав та обов'язків ОСОБА_2 й було визнано недійсним рішенням апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року саме тому, що останній підписав його без розуміння змісту через відсутність відповідного перекладу на мову, якою він володіє.

Тому колегія суддів вважає обґрунтованими посилання позивача на порушення його прав, як співвласника, при укладенні спірного договору іпотеки.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв'язку із пропуском ним строку звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Спірний договір укладено сторонами 25.06.2007 року.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вважає, що перебіг позовної давності розпочався з листопада 2012 року, коли ОСОБА_2 стало відомо про зміст укладеного та підписаного ним 25.06.2007 року договору іпотеки. Саме на такі обставини посилався позивач, звертаючись до Києво-Святошинського районного суду Київської області у січні 2013 року із позовом про визнання недійсним договору іпотеки. (а.с. 35-43) Ці обставини підтверджуються також рішенням апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року. Колегія суддів вважає, що дізнавшись про сам факт укладання спірного іпотечного договору, позивач довідався або міг довідатися про усі його істотні умови та, відповідно, порушення своїх майнових прав. В то же час з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду лише 29.07.2016 року.

Таким чином, вирішуючи спір, на порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не звернув уваги на вимоги закону, які регулюють порядок застосування строку позовної давності, не повністю встановив обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору та дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності порушення прав позивача, а тому рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у суді І інстанції (а.с. 30).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 257, 266, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року - скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: