Справа № 181/156/17
Провадження № 2/181/73/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. с.м.т. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Гончаренка О. О. ,

з участю секретаря Левченко Н.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області про скасування розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2015 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області про скасування розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що розпорядженням голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №160-Р від 26 вересня 2014 року позивача було призначено тимчасово виконуючим обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 вересня 2014 року строком на 2 місяці. Розпорядженням голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року його звільнено з вказаної вище посади.

Вважає це звільнення незаконним. Зазначив, що, згідно зазначеного розпорядження, підставою звільнення є набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого його притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» та п.7-1 ст.36 КЗпП України.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року встановлено, що позивач, займаючи посаду головного лікаря КЗОЗ, вчинив службове підроблення та розтрату грошових коштів шляхом зловживання службовими повноваженнями, а також той факт, що кошти були перераховані помилково, внаслідок чого повернуті до бюджету.

Вважає, що за приписами ст.ст.1, 4 зазначеного вище Закону, скоєне ним правопорушення взагалі не відноситься до корупційних, оскільки не містить ознак отримання ним неправомірної вигоди.

Посилаючись на ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», наголошує на тому, що підставою для звільнення особи з посади за вчинення корупційного правопорушення є судове рішення у формі обвинувального вироку або постанови про накладення адміністративного стягнення за корупційне правопорушення, а результатом розгляду справи Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області було винесення ухвали, яка за формою, змістом та суттю є відмінною від обвинувального вироку суду, так як нею провадження закрито та звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підстав ст.48 КК України. Тобто на момент прийняття оскаржуваного розпорядження він був особою, яку звільнено від кримінальної відповідальності, і, таки чином, були відсутні підстави для звільнення.

Позивач вважає, що слід застосувати норми частин 1 та 2 ст.235 КЗпП України, поновивши його на роботі та стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, а також, внаслідок перенесеного психологічного потрясіння, моральних та душевних страждань, втрати нормальних життєвих звязків моральну шкоду, згідно ст.23 ЦК України.

Просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, яким позивача звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», поновити на роботі на зазначеній вище посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити у повному обсязі. Окрім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що позивача було звільнено саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, як зазначено було прокурором в його листі відповідачу, а також не було внесено до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення.

Представник відповідача ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області в судовому засіданні надала заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими з таких підстав. ОСОБА_4 районна рада, як орган місцевого самоврядування, діючи на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад району здійснює управління обєктами їх спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад району. Рішенням №101-8/VІ від 14 вересня 2011 року «Про створення комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на базі майнового комплексу №12 по вулиці Сонячній, смт Межова, Дніпропетровської області, створила комунальний заклад охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», затвердила його Статут і призначила керівником ОСОБА_1, на умовах строкового трудового договору, який з 2011 року неодноразово переукладався на новий строк у відповідності до рішення районної ради від 29 квітня 2008 року №245-19/V «Про затвердження Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Межівського району». Таким чином, головний лікар комунального закладу охорони здоров'я є посадовою особою юридичної особи публічного права. Посадові особи юридичних осіб публічного права, у відповідності до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення. Перебуваючи на посаді головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», ОСОБА_1, маючи умисел, спрямований на розтрату чужого майна, шляхом зловживання своїм службовим становищем, засвідчив власним підписом та печаткою закладу Акт приймання виконаних будівельних робіт (без обладнання) за листопад 2012 року, внаслідок чого на рахунки підрядчика «ТОВ «Регул» безпідставно були перераховані грошові кошти в сумі 7 878,77 гривень, що призвело до спричинення матеріальної шкоди районному бюджету. Умисні дії позивача кваліфіковано по ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України.

У ході судового провадження доведено та в ухвалі Петропавлівського суду від 10 квітня 2014 року відображено, що: 1) діяння, яке поставлено позивачеві за провину, дійсно мало місце; 2) воно містило склад злочину; 3) позивач винний у його вчиненні. Позивач свою вину визнав, щиро покаявся у скоєному. За клопотанням захисника позивача та враховуючи, що позивач вперше притягувався до кримінальної відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, а діяння, у звязку з поверненням коштів до бюджету, втратило свою суспільну небезпечність, Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області кримінальне провадження закрив, позивача, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України, від кримінальної відповідальності звільнив. Ухвала суду від 10 квітня 2014 року набрала законної сили 17 квітня 2014 року.

На виконання вимог ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області направив ОСОБА_4 районній раді, як роботодавцеві позивача, копію вказаної вище ухвали та супровідний лист за вих.№10170/14-вих від 20 жовтня 2014 року за підписом голови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Вважають, що дане рішення суду не є реабілітуючим, а лише таким, що звільняє притягнуту до кримінальної відповідальності особу від встановлених законом заходів примусу, тобто покарання, передбаченого санкціями ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України.

Голова районної ради, розглянувши вищевказану ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області та супровідний лист, керуючись ст.1, ст.4, ст.22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», п.14 ч.1 ст.3 КПК України, ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, п.7-1 ст.36 КЗпП України, видав розпорядження №199-Р від 26 листопада 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1І.», врахувавши при цьому те, що: головний лікар є посадовою особою юридичної особи публічного права, а отже суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення; вищевказана ухвала набрала законної сили; наявний факт притягнення до кримінальної відповідальності (з моменту з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення); позивач притягувався до кримінальної відповідальності за злочини у сфері службової діяльності, як посадова особа юридичної особи публічного права, яка скоїла злочин, зловживаючи своїм службовим становищем, сприяла іншій юридичній особі одержанню неправомірно нарахованих коштів з районного бюджету; ухвала не є реабілітуючою, а лише такою, що звільняє притягнуту до кримінальної відповідальності особу від встановлених законом заходів примусу, тобто покарання, передбаченого санкціями ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.

До прийняття розпорядження про звільнення позивача із займаної посади, головою районної ради було ініційовано, а головою постійної комісії районної ради з питань комунальної власності, благоустрою, будівництва, підприємництва, торговельного та побутового обслуговування було скликано та проведено засідання, на якому розглянуто питання звільнення позивача. Комісією рекомендовано прийняти розпорядження про звільнення позивача із займаної посади. Засідання відбувалося у присутності позивача. Звільнення позивача здійснено розпорядженням голови районної ради у міжсесійний період та затверджено на пленарному засіданні рішенням районної ради №542-32/VІ від 18 грудня 2014 року «Про затвердження розпоряджень голови районної ради, прийнятих у міжсесійний період».

Таким чином, відповідач вважає, що розпорядження голови районної ради №199-Р від 26 листопада 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1І.» було прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, тому визнанню його недійсним чи скасуванню не підлягає, а отже і вимоги позивача про поновлення його на посаді та про виплату йому заробітної плати за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені.

Відповідач також заперечує проти вимоги стягнення з нього коштів у сумі 5 000 гривень у вигляді компенсації за моральну шкоду, оскільки доказів самої моральної шкоди, яка виразилась в моральних стражданнях позивача, ні в позовній заяві, ні в додатках до неї не надано. Відповідач вважає, що підрив авторитету позивача міг бути викликаний фактом порушення проти нього кримінальної справи, оголошення йому підозри та обвинувачення його у вчиненні кримінальних злочинів. Всі ці факти мали місце і, як наслідок, могли викликати моральні страждання, але не з вини відповідача, а з вини самого позивача. Звільнення ж його з посади не могло у значній мірі відбитися на нормальних життєвих зв'язках, оскільки розірвання трудових відносин з ОСОБА_4 районною радою сталося 26 листопада 2014 року, а 27 листопада 2014 року позивач працевлаштувався на посаду лікаря-нарколога наркологічного кабінету клініко-діагностичної поліклініки комунального закладу «ОСОБА_4 центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на 1.0 ставки. Отже, у позивача не відбулося ні втрати нормальний життєвих зв'язків, ні втрати джерела існування.

Просять суд відмовити ОСОБА_1 в цивільному позові до ОСОБА_4 районної ради про оскарження розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради №199- Р від 26 листопада 2014 року, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача також пояснила, що звільнення відбулося лише через пів року після рішення суду, оскільки раніше про нього не було відомо, лист Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області отримали 28 жовтня 2014 року, звільнення провели 26 листопада 2014 року.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом досліджені та надана оцінка таким доказам.

Згідно розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №160-Р від 26 вересня 2014 року, на підставі п.18 ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Кодексу законів про працю України, Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Межівського району, затвердженого рішенням районної ради №245-19/V від 29 квітня 2008 року, ОСОБА_1 призначено тимчасово виконуючим обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 вересня 2014 року строком на 2 місяці, з оплатою праці згідно штатного розпису.

Копією трудової книжки на імя ОСОБА_1 підтверджується факт призначення його на посаду тимчасово виконуючим обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 вересня 2014 року на підставі зазначеного вище розпорядження та факт припинення виконання зазначених обовязків з 26 листопада 2014 року на підставі оскаржуваного розпорядження голови районної ради від 26 листопада 2014 року №199-Р.

Відповідно до ухвали Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області №181/1/14-к від 10 квітня 2014 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000022 від 07 листопада 2013 року, відносно ОСОБА_1, обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.191 КК України та ч.1 ст.366 КК України, звільнено його від кримінальної відповідальності за скоєння вказаних злочинів.

В описовій і мотивувальних частинах цього рішення встановлено, що ОСОБА_1, маючи умисел, спрямований на розтрату чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та реалізуючи його, засвідчив власним підписом та печаткою КЗОЗ «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Акт приймання виконаних будівельних робіт (без обладнання) за листопад 2012 року з відомістю ресурсів до Акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2012 року, внаслідок чого на рахунки підрядної організації ТОВ «Регул» безпідставно були перераховані грошові кошти, в сумі 7 878,77 гривень, що призвело до спричинення майнової шкоди державі в особі ОСОБА_4 районної державної адміністрації на зазначену суму, оскільки грошові кошти, в тому числі і на проведення капітального ремонту будівлі Демуринської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, були отримані ОСОБА_1 з районного бюджету на підставі Розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №107-р від 31 травня 2012 року.

ОСОБА_1, являючись головним лікарем КЗОЗ «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», тобто службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, на підставі офіційного документу, який містить завідомо неправдиві відомості, а саме: Акту приймання виконаних будівельних робіт (без обладнання) за листопад 2012 року з відомістю ресурсів до Акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2012 року, розтратив чуже майно, спричинивши державі в особі ОСОБА_4 районної державної адміністрації майнову шкоду на суму 7 878,77 гривень.

Умисні дії ОСОБА_1, які виразилися у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, кваліфіковані по ч.2 ст.191 КК України; які виразилися у службовому підробленні, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, по ч.1 ст.366 КК України. У судовому засіданні по кримінальному провадженню ОСОБА_1 свою вину визнав, щиро покаявся у скоєному.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вперше скоїв злочини невеликої та середньої тяжкості, після скоєння злочину визнав себе винним, щиро розкаялася у скоєному, цивільний позов по справі не заявлений, сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у справі, крім того грошові кошти повернуті самим підрядником, як помилково отримані, шкода місцевому бюджету відсутня.

Аналізуючи це рішення суду у сукупності з доводами позивача та його представника про відсутність наявності складу корупційного правопорушення, слід зазначити наступне.

Субєктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, характеризується виключно прямим умислом і корисливим мотивом.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» корупційне правопорушення умисне діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 4 цього Закону, за яке законом установлено кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність;

корупція використання особою, зазначеною в частині першій статті 4 цього Закону, наданих їй службових повноважень та повязаних із цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній в частині першій статті 4 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень та пов'язаних із цим можливостей.

Рішенням №101-8/VІ від 14 вересня 2011 року «Про створення комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Статутом КЗ «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» підтверджується віднесення посади позивача до посадової особи юридичної особи публічного права.

Посадова особи юридичної особи публічного права, до яких відносився й позивач по справі, у відповідності до пп. «а» п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення.

Судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 мав умисел, спрямований на розтрату чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем, у звязку з чим і вчинив інкримінований йому корисливий злочин, повязаний з розтратою чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні, в результаті чого було поліпшене майнове становище інших осіб.

Зазначення в ухвалі суду про те, що «грошові кошти повернуті самим підрядником, як помилково отримані» не стало наслідком реабілітації позивача, як особи, що злочин не вчиняла.

Таким чином, суд вважає повністю встановленим той факт, що позивачем було скоєно саме корупційне правопорушення.

В повідомленні прокурора Межівського району Дніпропетровської області №89/849 вих.14-1944 від 24 листопада 2014 року, адресованого голові ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області, серед іншого було розяснено, що ОСОБА_1 є притягнутим до кримінальної відповідальності з моменту оголошення йому про підозру у вчиненні зазначених злочинів та звільненим від покарання за нереабілітуючих підстав.

Оцінюючи це повідомлення, що слугувало однієї з підстав прийняття оскаржуваного розпорядження, слід зазначити, що прокурором ця обставина була зазначена невірно, оскільки звільнення від відповідальності та звільнення від покарання є різними поняттями в розумінні Кримінального кодексу України (регулюється різними розділами ІХ та ХІІ КК України).

Проте, за думкою суду, вірно вказано про те, що за своєю юридичною суттю дане рішення суду не є реабілітуючим.

Згідно протоколу №30 засідання постійної комісії районної ради з питань комунальної власності, благоустрою, будівництва, підприємництва, торговельного та побутового обслуговування від 26 листопада 2014 року погоджено запропонований проект розпорядження голови районної ради про звільнення ОСОБА_1

Рішенням голови ОСОБА_4 районної ради «Про затвердження розпоряджень голови районної ради, прийнятих у міжсесійний період» №542-32/VІ від 18 грудня 2014 року затверджені розпорядження голови районної ради, прийняті між тридцять першою та тридцять другою сесіями районної ради VI скликання, згідно з додатком, відповідно до протоколу тридцять другої сесії, де 26 голосами проти 4 було прийнято рішення про необхідність затвердження оскаржуваного розпорядження «Про звільнення ОСОБА_1І.».

Згідно розпорядження голови районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, яке оскаржується позивачем, ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з займаної посади 26 листопада 2014 року у звязку з набранням законної сили судовим рішенням, яким його було притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбаченим ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», п.7-1 ст.36 КЗпП України.

Підставою для звільнення, згідно цього розпорядження, слугували: лист Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області №10170/14-вих від 20 жовтня 2014 року, ухвала Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року, лист прокуратури Межівського району Дніпропетровської області №89/849вих 14-1944 від 24 листопада 2014 року.

Оцінюючи ці докази у своїй сукупності, вирішуючи питання про законність звільнення, перш за все, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» інші особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, повязані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, підлягають звільненню з роботи (служби) у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Посилання позивача на ту обставину, що в силу ч.3 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» повідомлення надсилає суд, який постановив обвинувальний вирок або прийняв постанову про накладення адміністративного стягнення за корупційне правопорушення, та нічого не зазначено про ухвалу суду, а тому унеможливлює звільнення з цих підстав, є безпідставним, оскільки основною підставою, згідно ч.2 цієї статті, є сам факт притягнення до кримінальної відповідальності за корупційне правопорушення.

Відповідно до п.71 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

В п.14 ч.1 ст.3 КПК України зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Закриття зазначеної вище кримінальної справи з нереабілітуючих підстав і звільнення особи від кримінальної відповідальності не дає підстав вказувати на те, що особу не було притягнуто до відповідальності за вчинення кримінального корупційного правопорушення, тому посилання позивача на той факт, що на момент звільнення його було звільнено від кримінальної відповідальності і він не являвся такою особою, є нікчемними в розумінні зазначеного поняття.

Відсутність відомостей про внесення позивача до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення, не є підставою стверджувати про те, що він не є особою, яку було притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, через наявність фактичних даних, викладених вище.

Окрім того, суд звертає увагу, що позивача було призначено тимчасово виконуючим обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 вересня 2014 року строком на 2 місяці, звільнення відбулося 26 листопада 2014 року.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає звільнення позивача ОСОБА_1 з підстав, викладених у розпорядженні голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема діючим на той час положенням ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», Кодексу законів про працю України та Кримінальному процесуальному і Кримінальному кодексам України.

Оскільки суд прийшов до висновку про законність звільнення позивача з займаної посади, обговорювати питання щодо поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, та стягнення моральної шкоди, оцінювати оглянуті в судовому засідання документи, а саме: довідку КЗ «ОСОБА_4 центральна лікарня» Дніпропетровської обласної ради №88 від 30 січня 2015 року про прийняття позивача на посаду лікаря-нарколога, наказ №458-к від 27 листопада 2014 року цього закладу «Про прийняття на роботу», довідки КЗОЗ «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та КЗ «ОСОБА_4 центральна районна лікарня» про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1, листки непрацездатності та виписку з медичної карти стаціонарного хворого позивача, якими він доводив наявність моральних страждань, через вищевикладені обставини є недоцільним

Керуючись ст.1, ст.4, ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», п.14 ч.1 ст.3 КПК України, п.71 ч.1 ст.36 КЗпП України (в редакції цих нормативно-правових актів станом на 26 листопада 2014 року), ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області про визнання незаконним та скасування розпорядження голови ОСОБА_4 районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, яким позивача звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «ОСОБА_4 районний центр первинної медико-санітарної допомоги», поновлення на роботі на зазначеній вище посаді, стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5