РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сітало А.К.,

за участю секретарів: Лазарєвої М.Ю., Красовської К.В.,

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк»: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідача ПАТ «Акцент-Банк»: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1, звернулася до суду з вказаним позовом та після уточнення позовних вимог, просила: визнати порушеними права ОСОБА_6, як споживача фінансових послуг; визнати недійсним кредитний договір №HAE2GK01270156 від 23.04.2008 р., укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6; визнати недійсним договір іпотеки однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6, від 23 квітня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 1487; зняти заборону на відчуження вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що 23.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, з одного боку та ОСОБА_6 з іншого, укладено кредитний договір №HAE2GK01270156. Відповідно до п. 8.1 банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23.04.2008 р. по 20.04.2018 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 25 059.24 дол. США. Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з «25» по «30» числа кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 320.33 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості по кредитному договору, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Укладений сторонами Кредитний договір є споживчим кредитом, адже відповідно п.8.1. Договору кредитні кошти позичальником отримані на купівлю жилої нерухомості.

У листопаді 2015 року, позивач звернувся до фахівців у галузі права та економіки. Після аналізу умов кредитного договору, у ньому були виявлені порушення, зокрема, було з'ясовано, що при укладенні кредитного договору, між позивачем та відповідачем фактично не досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, оскільки в ньому не узгоджені: розмір абсолютного подорожчання кредиту за весь термін кредитування, реальна процентна ставка та загальна вартість кредиту. Отже, вказаний кредитний договір містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до позивача умови.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Такі самі вимоги викладені в п. 2.1 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови

кредитування та сукупну вартість кредиту». В п. 2.4. даної постанови зазначено,

що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з

вищенаведеною інформацією.

Однак, з позивачем такої переддоговірної роботи банком не було проведено. Також позивача не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, взагалі не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання.

Таким чином, банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про

надання споживчого кредиту зазначається: детальний розпис сукупної вартості кредиту

для споживача.

Згідно п. 3.2. розділу 3 Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил НБУ про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту № 168 від 10 травня 2007 року. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Спірний Кредитний договір № HAE2GK01270156 від 23.04.2008 року не відповідає зазначеним вимогам. Банк взагалі не повідомив позивача про суму сукупної вартості кредиту та суму абсолютного подорожчання кредиту ні до, ні під час укладення, ні в самому договорі.

Позивач вважає, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору - його ціни. В іншому випадку він не підписав би подібного договору на таких умовах. Також в графіку платежів розмір тіла кредиту, що необхідно повернути становить 21 750, 84 дол. США, що перевищує саму суму кредиту яка становить 21 000,00 дол. США. Таким чином, банк безпідставно обманним шляхом, хоче збагатитись на різниці виданої та отриманої суми кредиту (не враховуючи отриманих відсотків), яка становить 750.84 дол. США. Під час укладення договору позивач не міг оцінити його реальну вартість. Сплачуючи кошти з повернення кредиту, позивач позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє їх на тіло та відсотки, не знає, скільки ще коштів йому потрібно сплатити.

Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача.

Навмисне ненадання банком позичальнику важливої інформації, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є обставиною, що вводить в оману.

Банк вдався до обману при визначенні розміру щомісячного платежу, розмір якого становить 320.33 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до п. 3.6 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Натомість, банк в спірному договорі у п. 8.1 встановив плату (винагороду) за надання фінансового інструменту у розмірі 420,00 дол. США у момент надання кредиту, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 3308.40 дол. США на сплату страхових платежів передбачених п.п. 2.13, 2.2.7 спірного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за проведення резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 спірного договору, отже включив положення, які відповідно до зазначених норм є несправедливими, так як містять умови про зміну у витратах, а саме, щодо плати за обслуговування кредиту.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору, якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов'язань по цьому договору в наступному порядку: плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту.

Таким чином, із грошової суми, яка має бути сплачена за певний місяць, банк в першу чергу вирахує плату за управління кредитом, розмір якої невідомий і змінюється щомісяця. Тоді банк вирахує різницю із тієї суми, яку позивач планував заплатити в погашення відсотків та тіла кредиту. Відповідно в останнього виникає заборгованість із сплати відсотків та/чи тіла кредиту, на яку нараховуватиметься пеня та штрафи.

Згідно п.3.3 кредитного договору передбачено, що нарахування процентів за цим договором здійснюється в останню дату їх сплати. Згідно п.7.1 договору при цьому відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів.

За загальним принципом розрахунку процентів використовується кількість календарних днів у році - 365, а у високосному році - 366 днів, або кількість днів у рік 360/30 (30 днів * 12 місяців=360 днів).

Тобто в будь-якому випадку відношення кількості днів у рік, арифметично створює відношення «факт/факт», «365/365» або «360/360», що дорівнює «1», таким чином кількість днів у році не впливає на розмір відсотків, а лише розподіляє відсотки у пропорційному відношенні для кожного місяця.

За умовами кредитного договору та фактичними розрахунками банк розраховував кількість днів не відповідно до зазначених умов («факт/факт», «365/365» або «360/360»,) а розрахував кількість календарних днів за принципом «факт/360=365/360 або 366/360), не врахувавши що відношення за принципом «факт/360» не буде дорівнювати «1». Чим створено арифметичне викривлення відношення кількості днів у рік (тобто принцип 360 днів застосовано лише у знаменнику, а в чисельнику застосовано кількість календарних днів), а саме 366/360=1,016.

Таким чином, відсотки за кредитним договором штучно були збільшені на 1,6 % річних. Позивач вважає, що банк приховав від нього істотні значення розрахунку фінансових показників кредитного договору, тим самим банк увів його в оману, з метою отримання в такий спосіб надприбутку за кредитним договором.

На підставі викладеного, проаналізувавши зазначені положення спірного кредитного договору, позивач дійшов до висновку, що умови даного договору викладені таким чином, щоб у позичальника без його відома та поза його волею могла сформуватись заборгованість по сплаті кредитних платежів, на яку банк зміг би нарахувати пеню, і, відповідно, отримати додаткову протиправну вигоду.

Відповідно до п. 3.8 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Відповідачем не було виконано вимоги даного пункту правил, не було попереджено про те, що позивач нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Однак ці ризики йому все одно довелось нести, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань.

Крім того, в процесі розгляду справи виявилось, що істотна умова оскаржуваного договору (порядок погашення кредиту) - не відповідає вимогам Генеральної ліцензії банку на право здійснення валютних операцій та вимогам Інструкції про касові операції в банках України.

Згідно з положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність в Україні проводиться банками на підставі отриманих у Національного банку України банківських ліцензій та у відповідності до отриманих письмових дозволів НБУ з додатками, котрі містять перелік дозволених операцій.

Згідно п. 8.12 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджених Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007 р. і зареєстрованих Міністерством юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923: фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

На підставі Банківської ліцензії на здійснення валютних операцій та письмового Дозволу НБУ, банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26.... «кошти клієнтів банку», згідно з «Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.2004 р. №280, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 р. за №918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України.

В листі від 03.10.2007 р. N 41-211/1814-10108 НБУ «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ КБ «ПриватБанк» станом на 01.10.2007 року мав право відкривати і вести поточні рахунки клієнтам та надавати валютні кредити.

Тобто, глава 72 ЦК України, Банківська ліцензія та письмовий Дозвіл на здійснення валютних операцій суворо регламентують механізм операцій банку з валютними цінностями.

Іншими словами, єдиним можливим і, законним шляхом видачі фізичній особі резиденту готівкового кредиту в готівковій іноземній валюті є:

1. відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит;

2.перерахування на поточний рахунок клієнта суми безготівкового кредиту у валюті кредиту (у даному випадку - в доларах США) з рахунку Банку:

3.Видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління НБУ №337, тобто - за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта в рамках касового обслуговування поточного рахунку, відкритого клієнту у банку на підставі Договору банківського рахунку, як це передбачено главою 72 ЦК України.

З касового ордеру №2 від 23.04.2008 року копія якого надана відповідачем, та який нібито засвідчує видачу коштів позивачу в іноземній валюті, вбачається, що рахунок з якого відбулась видача зазначений №2233...

Згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 № 280, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 р. за № 918/9517 рахунок 2233 - є внутрішнім обліковим рахунком, що наложить банку.

Згідно глави 3 Інструкції №337 Національного Банку України від 14.08.2003 року щодо порядку видачі готівки з каси банку: видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами - фізичним особам з їх поточних вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо; за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами на отримання переказу в готівковій формі, установленими відповідною платіжною системою - фізичним особам.

Тобто, за «Видатковим касовим ордером» видача готівки іноземної валюти здійснюється лише працівнику банку за внутрішньобанківськими операціями, а фізичній особі без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті, або ж кредит у гривні.

Таким чином, касовий ордер від 23.04.2008 року лише підтверджує той факт, що позивач, як фізична особа резидент, не отримував кредитні кошти у сумі та валюті вказаній в кредитному договорі.

Згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 р. № 280 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 р. за № 918/9517 рахунок № 2620.... - поточний рахунок фізичної особи.

Договір на відкриття поточного рахунку №2620 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 не укладався, а рахунок №2233 - не є рахунком клієнта.

Відповідно до пункту 3 глави 2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003р.за№ 768/8089 приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється за такими прибутковими касовими документами:

*за заявою на переказ готівки: від юридичних осіб-резидентів та представництв-нерезидентів - для зарахування на власні поточні рахунки: від уповноваженого представника нерезидента - суб'єкта підприємницької діяльності - для зарахування на розподільчий рахунок в іноземній валюті, відкритий цим банком резиденту - суб'єкту підприємницької діяльності; від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки та переказу без відкриття рахунку; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів уповноваженого банку за внутрішньобанківськими операціями;

*за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних осіб - на відправлення переказу, який приймається в готівковій формі.

Тобто, за заявою на переказ готівки фізична особа може внести готівку іноземної валюти до каси банку виключно для зарахування на її поточний рахунок. Іншого способу внесення готівки іноземної валюти за таким касовим документом - не існує.

Відповідно пункту 2.2 розділу 2 «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ №495 від 20.10.2004 р., та зареєстрованої Міністерством юстиції України 08 листопада 2004р. за №1425/10024 операції з приймання готівки в національній та іноземній валютах від клієнтів через каси банків України відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних прибуткових касових документів, визначених Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 № 337 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 за № 768/8089 (із змінами) (далі - Інструкція про касові операції), такими бухгалтерськими проводками: приймання готівки від фізичних осіб для зарахування на поточні, вкладні (депозитні) рахунки: Дебет-1001. 1002: Кредит - 2620. 2625. 2630. 2635.

Таким чином, з урахуванням положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, погашення кредиту в іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України.

Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ №280 від 17.06.2004р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 р. за № 919/9518 є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта.

Разом з тим, пунктом 8.2. оскаржуваного кредитного договору передбачено, що для обліку заборгованості за кредитом банк відкриває позивачу рахунок №0779 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ №280 від 17.06.2004 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 р. за № 919/9518 зазначений рахунок є 2909 - інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку. Призначення рахунку: облік сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку, наприклад, невиплачені перекази для бенефіціарів, які не мають рахунку в банку: суми коштів, що отримані для зарахування на вклади клієнтів банку.

Згідно «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 р. та зареєстрованої Міністерством юстиції 17.12.2003 р. за № 1172/8493. п. 1.8. - Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки

Договору на обслуговування рахунку № 2909 між банком та позичальником - не укладалося, вказаний рахунок - не є рахунком клієнта.

Оскільки, як зазначалося вище, суб'єктна дієздатність банку була обмежена наявною в момент укладення правочину ліцензією банку і в частині операцій з готівковою іноземною валютою банку було надано право лише на ведення рахунків клієнтів, відтак банк не мав права на використання транзитних рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунок, відмінний від поточного, оскільки це є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України.

Таким чином, умови оспорюванного кредитного договору суперечать встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла йому проведення операцій з іноземною валютою. Декрету Кабінету Міністрів України «Про валютне регулювання та валютний контроль» та є недійсними, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порядок погашення кредиту - є істотною умовою договору, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ЗAT КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», є юридичною особою, господарським товариством, відтак його діяльність регламентується положеннями Господарського кодексу України.

У відповідності до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі -ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

В ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч.2 статті 345 ГК України, істотними умовами договору є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст. 203 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Недійсність пункту щодо погашения кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів погашення кредиту - кредитних договір неможливо виконувати.

Перед підписанням кредитного договору, банк не повідомив належним чином позичальника про особу кредитодавця, як того вимагає пп.1 п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: ні в кредитному договорі, ні окремим документом позичальнику не було надано інформацію про суб'єктну дієздатність банку, як кредитодавця, тобто позичальнику не було надано для ознайомлення примірників письмового дозволу НБУ з переліком операцій, право на проведення яких було отримано ЗАТ «ПриватБанк» на момент укладення кредитного договору. Таким чином, позичальника було введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою на умовах, вказаних в договорі.

У зв'язку з недійсністю кредитного договору, недійсним є також і договір іпотеки, який є похідним від нього і укладений з метою його забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання; визнання іпотечного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення про припинення іпотечною договору, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Відповідно до п. 253 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 р. № 20/5, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації, за заявою заставодавця (Іпотекодавця) та заставодержателя (Іпотекодержателя) про припинення договору застави (іпотеки).

Відповідно до пунктів 25-28 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 р. № 410, запис про

обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису.

Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду.

У разі виключення запису до Реєстру вносяться: дата і номер повідомлення, що надійшло від Іпотекодержателя, чи рішення суду, яке є підставою для виключення запису; дата виключення; відомості про реєстратора.

Таким чином, позивач вважає, що оскаржуваний кредитний договір містить дискримінаційні по відношенню до позивача умови, вказані умови є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача: у договорі не визначено його ціни, реальної процентної ставки, Банком не була проведена переддоговірна робота з позивачем, спірний кредитний договір був підписаний позивачем під впливом обману з боку відповідача, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки у договорі не узгоджені ціна договору та розмір фактично здороження кредиту в кінці періоду кредитування, отже даний договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При ньому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою до застосування судами України.

Позивач, укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку, щодо цілковитої та фактичної відповідності викладених Банком в змісті Кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників. У зв'язку з тим, що позивач не має вищої освіти в галузі фінансів та банківської діяльності, цим скористався відповідач, обманув його з метою отримання надприбутків, вказане є порушенням чинного законодавства та є неприпустимим в господарській діяльності.

І тільки, після фактичного ознайомлення 29 листопада 2015 року, зі змістом оскаржуваного Кредитного договору довіреною особою позивача - фахівцем в галузі права та економіки, діяльність якого пов'язана з наданням правової допомоги, стосовно аналізу відповідності положень Кредитного договору №HAE2GK01270156 від 23.04.2008 р. положенням законодавства України. Позивачу було роз'яснено те, що зміст Кредитного договору суперечить чисельним нормам законодавства України, а недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню відповідно до вимог ЦК України. Тобто, позивач в 29.11.2015 року фактично дізнався про введення його в оману Банком, після чого вирішив звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Отже, звернення до суду відбулося в межах строку позовної давності.

Позивач в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк», проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що банк зі своєї сторони виконав всі зобов'язання за кредитним договором №HAE2GKG1270156 від 23.04.2008 р. Сторони при укладенні кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його, однак позичальник ухиляється від виконання своїх зобов'язань, що передбачені кредитним договором, а відтак відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, а твердження позивача про те, що при видачі кредиту було порушено Закон України "Про захист прав споживачів" є безпідставним.

Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що будь-яких правовідносин між позивачем та даним банком, які б виникли на підставі оспорюваних договорів не існує.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України.

23 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, укладено споживчий кредитний договір №HAE2GK01270156. Відповідно до п. 8.1 банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23.04.2008 р. по 20.04.2018 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 25 059.24 дол. США. на наступні цілі: у розмірі 21000 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 420 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 225,84 доларів США страхування майна, 105 доларів США на особисте страхування, а також у розмірі 3308,40 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2.00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за проведення резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 спірного договору.

Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з «25» по «30» числа кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 320.33 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості по кредитному договору, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Для виконання даного договору банк відкрив позичальникові рахунок № 0779 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Позичальник доручив, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: винагороду за надання фінансового інструменту банку у розмірі 420 доларів США, на оплату страхових платежів у розмірі 330, 84 доларів США на поточний рахунок страхової компанії.

Позичальник доручив банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованої «ПриватБанком». Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку предявлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом.

Кредит надавався в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

При порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник повинен сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 гривні.

Банк зі своєї сторони виконав всі зобов'язання за кредитним договором №HAE2GKG1270156 від 23.04.2008 р. Сторони при укладенні кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його, однак позичальник ухиляється від виконання своїх зобов'язань, що передбачені кредитним договором, а відтак відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, а твердження позивача про те, що при видачі кредиту було порушено Закон України "Про захист прав споживачів" є безпідставним.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, ст.ст.1, 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2 вказаної статті наголошує, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок, одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Під час укладання кредитного договору, позивача було ознайомлено в повному обсязі з умовами договору, а саме: кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути втрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України "Про захист прав споживачів".

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з викладеного істотними умовами кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну та строк його дії. Виконання зобов'язань за кредитним договором було розпочате і виконувалось позивачем. З цього

слідує, що сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язання за кредитним договором з боку позичальника є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, в розміру та у валюті, як це було визначено кредитним договором.

Позивач самостійно та без жодного впливу будь-яких сторонніх осіб чи обставин, 23.04.2008 року звернувся до банку з письмовою заявою, в якій просив надати кредит та зазначив його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів, що підтверджується копією Анкети-заяви позичальника.

Згідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила; односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Крім того, волевиявлення позивача на укладення договору кредиту з врахуванням отриманої від банку інформації, та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням позивачем протягом тривалого часу умов договору, позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів. При укладенні договору позивач своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Отже, доводи позивача про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та бланкетного характеру зобов'язання надавання банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ньому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства), ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Позичальник не довів і наявність у діях банку нечесної підприємницької практики. При цьому, сам позивач обрав форму кредитування, тобто позивач зробив свій вибір усвідомлено.

Таким чином, зміст Кредитного договору від 23.04.2008 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем не суперечить положенням законодавства України, а тому правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач послався також і на ст. 230 ЦК України та зазначив, що спірний договір був ним укладений під впливом обману з боку працівників банку.

За приписами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Зі змісту зазначеної норми Закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Законом.

Разом з цим, належних та допустимих доказів неправомірного впливу Банку на волевиявлення позивача, щоб спонукати останнього до укладення спірного договору в існуючий редакції суду не надано.

Крім того, зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» в частині зобовязання Кредитора повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо) повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту було внесено в 2011 році в звязку з прийняттям Закону №3795-VI від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами 23 квітня 2008 року.

Підписуючи спірні договори, позивач підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеним договором та додатками до нього чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. До банку із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору позивач не звертався.

Таким чином, підстави для визнання кредитного договору відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6, від 23 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 1487 та вчинення повязаних з цим дій, суд, зазначає, що вказана позовна вимога обґрунтовується лише положеннями ч. 2 ст. 548 ЦК України, а саме тим, що недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання основного зобовязання недійсним то і вказана позовна вимога не підлягає задоволенню з підстав зазначених у позові.

Суд розцінює зазначення представником позивача в уточненій позовній заяві яка надійшла до суду 10.02.2017 р. в якості відповідача ПАТ «АкцентБанк», як зловживання процесуальними правами, здійсненими з метою затягування розгляду справи. Під час розгляду справи позивачем та його представниками не надано жодного доказу про наявність будь-яких правовідносин між позивачем та даним банком, які виникли на підставі оспорюваних договорів. Жодних позовних вимог до вказаного відповідача не заявлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 8, 11, 203, 204, 215, 533, 1054 ЦК України, ст. 198 ГК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення рішення, апеляційної скарги.

Суддя: А.К. Сітало