ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
Справа № 636/3672/16-ц
Провадження № 2/636/196/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Оболєнської С.А.,
за участю секретаря судового засідання - Гамоліної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: виконавчий комітет Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на житловий будинок,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати недійсним договір дарування від 07.10.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу 07.10.2008 року, реєстровий № 4806, укладений між нею та ОСОБА_3, та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці Коробочкинської сільської ради, розміром 4000 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 14.09.1991 року вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1, який 07.10.2008 року подарувала ОСОБА_3, однак у фактичне користування останньому будинок не передала та ОСОБА_3 протягом п'яти років цей факт не оспорював.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спірним житловим будинком на даний час користується його мати, ОСОБА_2, однак до нотаріальної контори не було звернень щодо оформлення спадщини.
У зв'язку з тим, що майно за договором дарування фактично не передавалось ОСОБА_3, то вона є єдиною законною власницею спірного житлового будинку, права якої порушуються відповідачем, оскільки вважає оспорюваний правочин недійсним, наслідком недійсності якого є повернення сторін до первісного стану.
Позивач надала заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та слухати справу у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.23).
Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчить її підпис у явочному листі (а.с.32) та зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (а.с.39), оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надала, заяв про розгляд справи у її відсутності не надходило.
Від представника третьої особи у судове засідання надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності та ухвалення рішення згідно вимог чинного законодавства (а.с.31).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 7 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений 07.10.2008 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Гусейновою Е.Г., реєстровий № 4806 (а.с.6), зареєстрований в КП «Чугуївське МБТІ» 07.10.2008 року за реєстровим № 358 (а.с.7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Коробочкинської сільської ради Чугуївського району Харківської області 18 жовтня 2013 року (а.с.8).
Позивач просить скасувати зазначений договір дарування житлового будинку, оскільки вона не передала майно у фактичне користування та володіння і продовжувала ним користуватися, а отже норма ч.5 ст.203 ЦК України, а саме те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, в момент вчинення правочину не додаржані.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).
За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездетних дітей.
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (що діяла в редакції на момент укладення договору дарування) договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 7 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 07.10.2008 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Гусейновою Е.Г., реєстровий № 4806 (а.с.6), та зареєстрований в КП «Чугуївське МБТІ» 07.10.2008 року за реєстровим № 358 (а.с.7).
Згідно ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняття дарунка.
Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Таким чином, враховуючи наведене вище, а також виходячи з положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними з настанням відповідних наслідків.
Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.
Оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірний довір не відповідає загальним вимогам, необхідним для чинності правочину, які передбачені у ст. 203 ЦК України, або що у даному випадку наявні передбачені ст. 215, 225, 229-230 ЦК України підстави для визнання його недійсним, то відсутні правові підстави для визнання договору дарування житлового будинку недійсним, оскільки він був укладений з дотриманням вимог закону.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 169, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: виконавчий комітет Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на житловий будинок, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: С.А. Оболєнська