АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого - судді Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Бацей Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними,

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними.

Посилалась на те, що 05 липня 2005 року між нею та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № СVА0АК00040400 про надання їй кредиту в сумі 47 709 гривень на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення 04 липня 2012 року.

Згідно даного кредитного договору банком було перераховано 13 284 гривні на погашення страхових платежів та була знята комісія в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту, банк знімав щомісячну комісію за користування кредитом у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту.

Крім того, банк перерахував вищезазначені кошти на погашення страхових платежів без доручення позивачки, що свідчить про те, що банк ввів її в оману щодо суми виданого та фактично отриманого кредиту.

№ 22ц/794/273/17 р. Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Категорія 27 Доповідач Кулянда М.І.

Зазначає, що перед укладенням кредитного договору їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», також банком не укладався графік погашення кредиту. Вважає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює ( на ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача). Крім того, в матеріалах справи не містяться докази того, що банком здійснено резервування коштів на суму виданого кредиту, а також доказів того, що позичальником використовувались саме зарезервовані кошти банку.

Вважає, що банк в порушення вимог ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не розрахував та не проаналізував як мінімум 4 ризики, а якщо проаналізував, то не повідомив про це позичальника, в зв'язку з чим ввів його в оману, саме перед укладенням договору.

Вважає, що вказаний правочин вчинений під впливом обману належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Позивачка не є фахівцем в галузі права, а тому їй не було відомо, що правочин суперечить чинному законодавству, про вказане дізналась тільки 27 липня 2015 року, коли звернулась за правовою допомогою до ОСОБА_4.

Вважає, що строк на звернення до суду пропущено з поважних причин, а тому просить поновити його, а також визнати недійсним кредитний договір № СVА0АК00040400 від 05 липня 2005 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

09 березня 2016 року та 21 квітня 2016 року позивачка звернулася до суду із заявами про збільшення позовних вимог і просила визнати недійсними договір страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 від 06 липня 2005 року, який укладений між нею та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» та договір особистого страхування № СVА0АК0348 від 06 липня 2005 року, який укладений між нею та Товариством з додатковою відповідальністю ««Страхова компанія «КРЕДО»

Посилаючись на те, що для купівлі автомобіля їй був потрібний кредит в сумі 34 425 гривень, але банк, не пояснюючи причини і підстави, зазначив в п.1.1 договору, що кредит видається ще у розмірі 13 284 гривні на сплату страхових платежів.

Крім того, при оформленні кредитного договору їй не надано примірники договору особистого страхування та договору страхування заставного майна, а тому їй не зрозуміло на якій підставі стягнуто вказані кошти на сплату страхових платежів.

Вказані договори страхування не підписувала, оскільки їх не бачила. Крім того, при укладенні договорів відповідач не підтвердив повноваження особи, яка підписувала договір зі сторони страхового агента, також на договорах страхування відсутні реквізити сторін.

Позивач також вважає, що страхові тарифи на страхові послуги є завищеними.

Просила суд визнати пропуск строків позовної давності поважними та поновити його. Визнати недійсними: кредитний договір № СVА0АК00040400 від 05 липня 2005 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3; договір страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 від 06 липня 2005 року, який укладений між ОСОБА_3 та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО»; договір особистого страхування № СVА0АК0348 від 06 липня 2005 року, який укладений між ОСОБА_3 та Товариством з додатковою відповідальністю ««Страхова компанія «КРЕДО»

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просять рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року скасувати та винести нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» та Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просять рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного кредитного договору, договорів страхування наземного транспорту та особистого страхування, в повному обсязі відповідає вимогам встановленим у законодавстві та при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, які є необхідні для чинності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № СVА0АК00040400 від 05 липня 2005 року, договорів страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 та особистого страхування № СVА0АК0348 від 06 липня 2005 року недійсними. В обґрунтування вказаного позову посилалась на те, що вказані договори не відповідають вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договорів недійсними позивачка в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 05 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № VА0АК00040400 про надання споживчого кредиту в сумі 47 709 гривень, з них на придбання рухомого майна в сумі 34 425 гривень, на оплату страхових платежів в сумі 13 284 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17%, комісії в розмірі 1,5%, щомісячної комісії в розмірі 0,18% та комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п.3.11 даного договору з кінцевим терміном погашення до 04 липня 2012 року (а.с.5-6).

В кредитному договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, розмір платежу, відповідальність сторін, права та обов'язки сторін договору, порядок розрахунків та багато іншого. Тобто, ознайомившись із самим текстом договору, який надається клієнту для ознайомлення перед підписанням, позивачка отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписала кредитний договір.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі та надав позивачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Позивачка ОСОБА_5 в порушення умов кредитного договору, не сплачує грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами відповідно до умов договору, в зв'язку з чим в неї існує заборгованість по кредиту, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості (а.с.134-148, 155-163).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній.

Як вбачається з матеріалів справи пункт 1.1. кредитного договору містить наступні умови: мету надання кредиту; суму кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів.

Пункт 2.4.1. передбачає можливість дострокового погашення кредиту.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, наведене свідчить про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність умислу та факт обману зі сторони відповідача, оскільки останнім при укладенні кредитного договору було надано позивачці необхідну інформацію про умови кредитування.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що відповідач ввів його в оману шляхом надання йому в нечіткий і незрозумілий спосіб інформацію про умови кредитування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору.

Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте, позивачка не надала суду доказів на підтвердження факту обману, наявності обставин, щодо яких її введено в оману відповідачем.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Апелянт посилається на ненадання банком графіку погашення кредиту.

Відповідно до п.1.1 Договору встановлено, що періодом сплати слід вважати період з 20 по 24 кожного місяця. Погашення заборгованості (за виключенням комісії, яка виплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 708 гривень на рахунок для зарахування коштів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсотків, комісії, а також інші витрати банку, згідно з п.п.2.2.9, 4.3.

Також, у вищевказаному пункті договору вказано, що кредит надається на придбання рухомого майна у сумі 34 425 гривень, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, розмір та порядок сплати чергових платежів детально розписано у тексті самого кредитного договору, що не потребувало складання окремого документу.

Помилковими є посилання апелянта на вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір було укладено між сторонами 05 липня 2005 року, вказана стаття набрала чинності з 01 грудня 2005 року, тобто після укладення кредитного договору. Крім того, Постанова Національного Банку України №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» на яку також посилається апелянт, прийнята 10 травня 2007 року.

Тобто, ті законодавчі норми, на які посилається апелянт та його представник, набрали чинності після підписання між сторонами кредитного договору, а тому на момент укладення кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримано всіх необхідних умов щодо видачі та оформлення кредиту.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів страхування наземного транспорту та особистого страхування, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 06 липня 2005 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 та договір особистого страхування № СVА0АК0348.

Згідно договорів страхування щорічна сума особистого страхування становить 172 гривні 13 копійок по особистій страховці та 1 701 гривні по страхуванню наземного транспортного засобу.

Відповідно до п.2.2.7 кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснював сплату страхових платежів за позичальника, що підтверджується платіжними дорученнями (а. с. 179 - 191).

В липні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, в зв'язку з настанням страхового випадку (а.с.192-195). По застрахованому автомобілю складалися протоколи огляду транспортного засобу, оформлялися інші документи необхідні для розгляду страхового випадку. По наслідках розгляду документів страховою компанією складено акти від 02 жовтня 2008 року №К-2466 та від 09 жовтня 2008 року №К-2525.

Крім того, апелянт була ознайомлена із «Правилами страхування від нещасних випадків», «Правилами страхування здоров'я на випадок хвороби», «Правилами страхування наземного транспорту (крім залізничного)» та умовами страхування, що підтверджується її підписом на останніх сторінках договорів страхування.

Отже, наведене свідчить про факт укладення та виконання між сторонами договору страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 та договір особистого страхування № СVА0АК0348.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного кредитного договору та договорів страхування, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачці було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору та договорів страхування інформацію, позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлювала наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи на договорах.

Безпідставними є доводи апелянта про дискримінаційність страхових тарифів на страхові послуги, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Як вбачається з матеріалів справи апелянтом не конкретизовано та не доведено належними та допустимими доказами завищення страхових тарифів на страхові послуги.

Апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу на необхідність витребування від відповідачів агентської угоди укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО».

Однак, як вбачається з матеріалів справи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» надала копію відповідного договору доручення на виконання страхових агентських послуг від 01 листопада 2002 року (а. с. 209 т.1).

З вказаного договору вбачається, що в ньому не містяться положення щодо нав'язування позичальнику страхової компанії, страхових послуг та тарифів на такі послуги.

Безпідставними є посилання апелянта про недотримання вимог законодавства щодо оформлення страхового полісу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Отже, існування та засвідчення факту страхування ніяким чином не слід пов'язути з наявністю чи відсутністю страхового полісу.

Із врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги базуються на припущеннях і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, порушень або неправильного застосування норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Керуючись ст. ст. 307, 308 колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

Судді: (підписи) О.О.Одинак

Н.Ю.Половінкіна

З оригіналом згідно: