Cправа № 127/1063/17
Провадження № 2/127/1854/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

07 березня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді - Гриневича В.С.

при секретарі: Олійник І.Ю.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/1063/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вона з 08.06.2012 року перебувала в шлюбі з відповідачем. На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2015 року шлюб був розірваний. Від шлюбу народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач, не беручи жодної участі у виховані дитини, не здійснюючи матеріальної підтримки, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України з метою оздоровлення та відпочинку, що шкодить інтересам дитини. Виїзд дитини за межі України необхідний з метою оздоровлення та відпочинку. З урахуванням наведеного позивач просила надати дозвіл матері без згоди батька оформити документи для виїзду дочки за межі України, а також надати дозвіл матері на тимчасове та багаторазове вивезення за межі України дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею шістнадцятирічного віку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання призначене на 15.02.2017р. не з'явився, хоч повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. При цьому, конверт з повісткою про виклик відповідача в судове засідання відділенням поштового зв'язку повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом як належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

В судове засідання 07.03.2017р. відповідач не з'явився повторно будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №599, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не надав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідач є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач є матір'ю дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини НОМЕР_1. (а.с. 13).

На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. (а.с. 12).

Як встановлено в судовому засіданні, після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем їх дочка залишилася проживати з матір'ю.

З пояснень позивача та її представника слідує, що позивач разом з малолітньою дочкою має намір неодноразово виїзджати за межі України, з метою оздоровлення та відпочинку дитини. Батько дитини не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Посилання позивача на те, що батько дитини відмовляє їй у дозволі виїзду дитини за кордон або ігнорує її звернення є безпідставними, з огляду на те, що в матеріалах справи не міститься жодних повідомлень, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди щодо оформлення проїзного квитка для неповнолітньої дитини, також в матеріалах справи не міститься жодних доказів того, що відповідач отримував від позивача будь - які повідомлення щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували звернення до батька дитини щодо надання дозволу на виїзд дочки за кордон, відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу матеріали справи не містять і в судовому засіданні їх надано не було.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки доказів того, що відповідач відмовляв або ігнорував звернення позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон і взагалі, що він отримував такі звернення, матеріали справи не містять, правових підстав для надання дозволу на виїзд дитини за кордон не вбачається.

Крім того, докази, які були надані позивачем не підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дитини з-за кордону.

Суд також зазначає, що позовна заява (її предмет та підстави, обґрунтування) не містять наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька в конкретну країну та на конкретний період часу. Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон, без згоди батька, до будь-якої країни, на будь-який час, до досягнення дитиною повноліття.

Однак, надання даного дозволу на виїзд дитини на невстановлений період та до будь-якої країни, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження дочки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено держави прямування, конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон без згоди батька, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

Суд також враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 88, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя