Справа № 335/2402/16-ц Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/1192/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 15.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення вартості спожитої теплової енергії,

у с т а н о в и л а:

У березні 2016 року Концерн «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ») звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він здійснює постачання теплової енергії в гарячій воді до нежитлового приміщення № 101 по вул. Леніна, 190 м. Запоріжжя, яке належить на праві власності ОСОБА_2 Договір купівлі-продажу теплової енергії з відповідачем не укладений. У період з вересня 2010 року по грудень 2011 року позивач надавав відповідачу зазначені послуги на суму 2 871,00 грн., а у періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року на загальну суму 1 007,22 грн., проте відповідач не здійснила їх оплату. На адресу ОСОБА_2 неодноразово направлялися рахунки та акти виконаних робіт за дані періоди, однак остання належним чином не виконала свої зобовязання з оплати наданих послуг. З огляду на викладені обставини та з урахуванням збільшених позовних вимог, Концерн «МТМ» просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь вартість спожитої теплової енергії на загальну суму 3 878,22 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач порушила питання про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості за період з вересня 2010 року по грудень 2011 року, а щодо суми заборгованості за інші періоди зазначала, що договорів з позивачем не укладала й теплову енергію не споживала, так як ввідний вентиль гарячої води опломбований про що було складено відповідний акт від 21 лютого 2012 року.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення № 101 по вул. Леніна, 190 м. Запоріжжя, в яке здійснював постачання теплової енергії в гарячій воді Концерн «МТМ».

Договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами укладено не було, а для проведення розрахунків по оплаті послуги було відкрито особовий рахунок № 203319.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з вересня 2010 року по грудень 2011 року позивач надавав відповідачу зазначені послуги на суму 2 871,00 грн., а у періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року на загальну суму 1 007,22 грн., проте відповідач не здійснювала їх оплату.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Концерн «МТМ» втратив право вимоги на стягнення вартості спожитої теплової енергії за період з вересня 2010 року по грудень 2011 року внаслідок спливу позовної давності.

У той же час, вирішуючи спір в іншій частині позовних вимог, суд дійшов висновку, що між сторонами відсутні договірні відносини і ОСОБА_2 вчинила усі необхідні дії для припинення таких відносин, зокрема відєднала усі опалювальні пристрої та ізолювала вентиль гарячої води.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що 19 березня 2012 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя за зверненням Концерну «МТМ» видав наказ про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги постачання гарячої води у сумі 2 971,00 грн.

У подальшому ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2012 року вищевказаний наказ було скасовано та розяснено заявнику право на звернення до суду з вимогою у позовному провадженні.

Із матеріалів справ вбачається, що позивач протягом трирічного строку не скористався своїм правом, а з даним позовом звернувся лише у березні 2016 року.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Статтею 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, то порушене право підлягає захисту.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін, застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову Концерну «МТМ» в частині стягнення вартості спожитої теплової енергії з вересня 2010 року по грудень 2011 року в сумі 2 871,00 грн., оскільки право позивача на предявлення позову виникло у грудні 2012 року, а з даним позовом він звернувся лише у березні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, на застосуванні якого наполягала також відповідач у відповідній заяві.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року № 6-931цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про те, що позивачу про скасування судового наказу стало відомо лише у грудні 2015 року, а тому в суду не було правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду із позовом та поновлення цього строку, як того просив позивач у заяві про збільшення позовних вимог.

Разом з тим, з рішенням суду про відмову в стягненні вартості спожитої теплової енергії за періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року в загальній сумі 1 007,22 грн., колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 червня 2010 року працівниками Концерну «МТМ» було складено акт за результатом обстеженням системи теплопостачання приміщення № 101 по вул. Леніна, 190 м. Запоріжжя (магазин «Дитяче взуття»), відповідно до якого в цьому приміщення наявні усі необхідні опалювальні прибори.

Згідно акту від 21 лютого 2012 року, складеного в присутності ОСОБА_2, убачалося самовільне демонтування опалювальних пристроїв, будинкові стояки зашиті гіпсокартоном, проектна документація на реконструкцію не надана, трубопроводи також демонтовані з наявним розривом, а ввідний вентиль опломбований.

Відповідно до акту від 8 червня 2015 року, система опалення будинку № 190 вул. Леніна м. Запоріжжя є однотрубною з верхньою розводкою і приєднана до тепломережі через елеваторний вузол, система опалювання приміщення № 101 є спільною з будинком.

Жодних даних про те, що будинок в цілому відключений від централізованого опалення не предявлено.

Суд в оскаржуваному рішення зазначив, що відповідач не користуються послугами Концерну «МТМ» з теплопостачання, оскільки в його приміщенні відсутнє централізоване опалення, будь-яких договірних відносин між позивачем та відповідачем не існує, оскільки остання не укладала з позивачем договору на постачання теплової енергії, а тому в позивача відсутні підстави для нарахування боргу за послуги з теплопостачання.

Так, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У відповідності до п. 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до п.п. 25, 26, 30 п. 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4).

При цьому обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005року № 4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення нежитлового приміщення від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла.

Оскільки відповідач відключилася від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно пункту 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є - відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем.

Таким чином Концерну «МТМ» виконав свої зобовязання щодо надання послуг постачання теплової енергії в гарячій воді, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобовязана оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, остання не позбавлена можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку між Концерном «МТМ» та ОСОБА_2 існують зобов'язання, хоч договір не було укладено, а відсутність укладеного договору не позбавляє відповідача обов'язку здійснювати оплату за отримані послуги з постачання гарячої води, і відмова споживача здійснювати оплату згідно діючих, затверджених тарифів є неправомірною.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягненні вартості спожитої теплової енергії за періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року в загальній сумі 1 007,22 грн. не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 1 339,80 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1515,80 грн. за подання апеляційної скарги. Водночас вимога про повернення зайво сплаченої суми судового збору не підлягає задоволенню, оскільки такі судові витрати позивач поніс в межах наказного провадження, а відповідно до ч. 2 ст. 99 ЦПК України у разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення вартості спожитої теплової енергії за періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволенні позову.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії за періоди з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по квітень 2015 року в загальному розмірі 1 007,22 грн. (одна тисяча сім гривень двадцять дві копійки).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» 2 855,60 грн. (дві тисячі вісімсот пятдесят пять гривень шістдесят копійок) сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

ОСОБА_3