У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.,Зіньковець О.О.,
за участю:представника позивача - ОСОБА_6, представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 листопада 2016 року, а позовну заяву повернути позивачу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 23.11.2016 позов ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 борг за розпискою від 21.02.2015 в розмірі 100 608 грн 00 коп.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду постановлене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує на те, що суд не з'ясував, що між сторонами існували трудові відносини, що ОСОБА_9 не виплачував ОСОБА_8, як найманому працівнику, заробітну плату; що ОСОБА_9 не повертав трудову книжку ОСОБА_8 і умовою повернення трудової книжки ОСОБА_9 стало написання розписки про нібито отримання коштів в борг. Без трудової книжки ОСОБА_8 не міг підтвердити ані трудовий стаж, ані досвід роботи для працевлаштування в якості водія міжнародних перевезень.

Також, заявник зазначає, що судом порушено процесуальний закон при відкритті провадження у справі, оскільки суд на підставі п.3.3 ст.121 ЦПК України був зобов'язаний повернути позовну заяву у зв'язку з тим, що «позивач не додержав вимог статей 119, 120 ЦПК України». На думку апелянта позовна заява підписана представником позивача без наявності відповідних повноважень.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Представник позивача послався на безпідставність апеляційної скарги, просив в її задоволенні відмовити, надавши відповідні заперечення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

По справі судом встановлено, що 21.02.2015 ОСОБА_8 взяв у ОСОБА_9 в борг 3930,00 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с.11) та зобов'язався повернути позичені гроші до 21.02.2016. Проте у визначений строк борг повернутий не був, що відповідачем не заперечується.

На час звернення до суду (позовна заява відправлена через поштове відділення 25.10.2016, а.с.13) офіційний курс долара США, встановлений НБУ, становив 25,6628 грн за 1 долар.

Позивачем визначена сума боргу в національній валюті, виходячи з курсу 25,64 грн за 1 долар (а.с.2).

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавцеь) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних відносин та, виходячи з положень ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України та наявності оригіналу розписки на підтвердження факту укладення договору позики, правомірно стягнув на користь позивача суму боргу.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що договір позики є неукладеним в силу того, що гроші за договором він не отримував є безґрунтовними, як і доводи щодо того, що він вимушений був підписати розписку для отримання власної трудової книжки.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не наведено переконливих доказів на підтвердження факту неотримання грошових коштів за борговою розпискою. Наявність чи відсутність трудових відносин між позивачем та відповідачем ніяким чином не впливає на правовідносини сторін пов'язані з виконанням боргового зобов'язання.

Статтею 204 ЦК України встановлений принцип презумпції правочину, тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем, як стверджував його представник, питання про визнання правочину недійсним в судовому порядку не порушувалося.

Не є підставою для скасування рішення суду і доводи апелянта щодо відсутності повноважень у представника позивача на звернення до суду з позовами від імені позивача. Дані доводи є голослівними.

Відповідно до змісту нотаріально посвідченої довіреності від 22.08.2016, що зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей за №44332964, ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником в судових установах України будь-якої ланки, в тому числі з усіма правами, які надані законом позивачу. За цією довіреністю ОСОБА_6, окрім іншого, наділений правом подавати від імені ОСОБА_9 заяви та здійснювати інші процесуальні дії (а.с.12). Довіреність дійсна до 22.08.2019. Дані про скасування довіреності та припинення представництва в матеріалах справи відсутні.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: