АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/6488/13ц Головуючий 1 інстанції: Зуб Г.А.
Провадження: № 22ц/790/648/17
Категорія: договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановила:

17 квітня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом. В уточнених позовних вимогах просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 252387,68 Євро (що станом на 25 травня 2016 року дорівнювало 7084345,52 гривень), в національній валюті України по курсу встановленому Національним банком України на день ухвалення рішення, повернути позивачу переплачений судовий збір в сумі 6890 гривень, та стягнути судові витрати (т.1 а.с.200,201).

Посилався на те, що 01 червня 2010 року ОСОБА_2 власноручно була складена розписка, яка підтверджує отримання ним від позивача в борг грошових коштів в сумі 16000 Євро строком на три місяця - до 01 вересня 2010 року. Крім того, 04 червня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №EBGX/2010, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 120000 Євро строком на три місяці, про що ОСОБА_5 також власноручно була складена розписка, що підтверджує факт отримання зазначених коштів. 12 березня 2012 року ОСОБА_2 власноручно склав розписку, яка є доказом існування між сторонами відносин позики, оскільки ОСОБА_2 визнав факт існування заборгованості перед позивачем в сумі 717000 Євро. Позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за зазначеними борговими документами.

Крім того, відповідно до ст.1048 ЦК України позивач просив стягнути на його користь з відповідача проценти на суму позики у розмірі облікової ставки Національного банку України, а саме, на суму боргу 16000 Євро згідно розписки від 01 червня 2010 року у сумі 11027,54 Євро, нараховані за період з 02 вересня 2010 року по 25 травня 2016 року, та на суму боргу 120000 Євро згідно договору позики від 04 червня 2010 року, у розмірі 82171,54 Євро, нараховані за період з 23 вересня 2010 року по 25. травня 2016 року. Загальна сума процентів становить 93199,08 Євро.

Позивач також просив стягнути на його користь з ОСОБА_5 на підставі ст.625 ЦК України три прценти річних за несвоєчасне виконання зобовязання у загальному розмірі 23188,60 Євро.

Відповідач позов не визнав. Не заперечуючи того факту, що боргові документи були підписані ним особисто, стверджував, що грошових коштів за цими документами не отримував і, що розписки були складені в межах внутрішньої підприємницької діяльності сторін, та з метою розподілення можливого майбутнього прибутку від спільної діяльності. Крім того, відповідач просив про застосування строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року позов задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість у загальному розмірі 252387,68 Євро, що станом на 03 листопада 2016 року за курсом НБУ становило 7157046,03 гривень, та судові витрати в розмірі 3441 гривень.

Крім того, суд зобовязав Управління Державної казначейської служби України у Київському районі міста Харкова повернути ОСОБА_4 надмірно сплачені кошти - судовий збір - з державного бюджету у розмірі 6890 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі свого представника подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та невірне застосування норм права матеріального, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_4 проти задоволення скарги заперечував, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду відповідно до приписів ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Разом з тим, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01 червня 2010 року отримав у ОСОБА_4 16000 Євро в борг, які зобов'язався повернути у строк до 01 вересня 2010 року. Оригінал цього документу долучений до матеріалів справи (Т.1 а.с.234).

Факт складання цієї розписки особисто відповідачем останнім визнається, як і факт отримання грошових коштів.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що борг за договором в сумі 16000 Євро ОСОБА_2 не повернув, а відтак позивач має право вимагати його повернення. Умов стосовно того, що позика є безпроцентною договір не містить, не визначили сторони договору і розмір процентів за користування грошима, отже позивач має право на отримання процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки договором не встановлено розмір процентів за прострочення виконання зобовязання, ОСОБА_4 має право на отримання трьох процентів річних від суми боргу за період прострочення виконання грошового зобовязання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 01 червня 2010 року. Судова колегія погоджується з наведеними позивачем письмовими розрахунками заборгованості за цим договором, а саме: сума основного боргу -16000 Євро, розмір процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за період з 02 вересня 2010 року по 20 травня 2016 року (ст.11 ЦПК - в межах заявлених позовних вимог) 11027,54 Євро, та три проценти річних за прострочку виконання грошового зобовязання за період з 02 вересня 2010 року по 25 травня 2016 року (2093 дні) 2752,44 Євро (Т.1 а.с.199,200). Правильність розрахунку заборгованості відповідачем не оспорюється.

Згідно з ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

На день ухвалення судового рішення офіційний курс Національного банку України становив за 1 Євро 28.357351 гривень. Отже сума, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 01 червня 2010 року становить 844481,34 гривень ((16000+11027,54 +2752,44) х 28,357351).

Доводи апеляційної скарги стосовно пропуску строку позовної давності є безпідставними.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом 17 квітня 2013 року, отже в межах загального строку позовної давності.

При подачі позову ОСОБА_4 було надано на підтвердження позовних вимог розписку ОСОБА_2, в якій останній підтверджував, що станом на 12 березня 2012 року його заборгованість перед позивачем складає еквівалент 717000 Євро (Т.1 а.с.12).

20 травня 2013 року Київський районний суд міста Харкова ухвалив заочне рішення про задоволення позову (Т.1 а.с.38,39). ОСОБА_2 звернувся з заявою про перегляд цього рішення і така заява була задоволена.

При новому розгляді справа позивач, скориставшись своїм процесуальним правом, подав заяву про зменшення позовних вимог (а.с.199,200), та на їх підтвердження надав, зокрема, боргову розписку ОСОБА_2 від 01 червня 2010 року. При цьому позивач зазначив, що заборгованість за цією розпискою, є складовою частиною заборгованості за розпискою від 12 березня 2012 року, яка була надана суду при подачі позову. Обгрунтовуючи причини неподання розписки від 01 червня 2010 року під час подачі позову, ОСОБА_4 послався на те, що ОСОБА_2 в суді заперечував факт отримання грошей за розпискою від 12 березня 2012 року, і на спростування такої позиції відповідача був наданий новий письмовий доказ, як первісний борговий документ.

Така позиція позивача відповідачем не спростована. Посилання відповідача на те, що розписка від 12 березня 2012 року немає жодного відношення до боргової розписки від 01 червня 2010 року, і була ним складена з «метою розподілення майбутнього прибутку від спільної діяльності сторін у 2012 році» не підтверджено жодним доказом, а тому не може бути прийнято до уваги.

Посилання ОСОБА_2 на те, що грошові кошти за розпискою від 01 червня 2010 року в розмірі 16000 Євро він отримав не для власних потреб, а з метою вирішення організаційних питань, повязаних з виконанням договору займу №EBGX/2010 від 04 червня 2010 року, що був укладений між позивачем та іноземною юридичною особою, інтереси якої представляв відповідач за довіреністю є бездоказовими. Умовами договору займу отримання ОСОБА_2 додаткових коштів в розмірі 16000 Євро не передбачено. Крім того, з урахування змісту цього боргового документу (розписки), мета з якою ці кошти були отримані позичальником, правового значення для вирішення спору не має.

Отже доводи апеляційної скарги висновків суду в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за борговою розпискою від 01 червня 2010 року слід визнати необґрунтованими.

В частині вирішення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором займу №EBGX/2010 від 04 червня 2010 року, судова колегія з висновками суду погодитися не може.

Так, задовольняючи позов про стягнення заборгованості за договором займу №EBGX/2010 від 04 червня 2010 року суд помилково вважав, що ця угода укладена між ОСОБА_4 та фізичною особою ОСОБА_2.

З тексту договору вбачається, що ОСОБА_4 є позикодавцем, а від імені позичальника діє член правління фірми EuroBalt Group Ltd ОСОБА_2; у договорі зазначені банківські реквізити позичальника - фірми EuroBalt Group Ltd. Зазначена в договорі і мета позики поповнення обігових коштів та здійснення оплати послуг по зберіганню товарів. Підпис особи, що діє від імені позичальника, скріплена печаткою фірми EuroBalt Group Ltd (Т.1 а.с.232).

Здійснюючи аналіз змісту договору в цілому, колегія суддів погоджується з твердженням відповідача стосовно того, що при підписанні цієї угоди він діяв не від власного імені, а від імені юридичної особи - фірми EuroBalt Group Ltd. На підтвердження своїх доводів відповідачем надано оригінал довіреності від 16 лютого 2010 року, яка була видана фірмою EuroBalt Group Ltd на імя ОСОБА_2, та якою останній був уповноважений діяти від імені EuroBalt Group Ltd, зокрема, укладати угоди та підписувати від імені компанії договори, повязані з діяльністю компанії, отримувати валютні цінності для компанії відповідно до умов договору, в любий час чи в зазначений у договорі, та для мети, вказаній у договорі.(Т.2 а.с.59-66)

Ця довіреність була прийнята судом апеляційної інстанції як новий письмовий доказ, і судова колегія визнала наведені відповідачем причини неподання такого доказу до суду першої інстанції, поважними (ч.2 ст.303 ЦПК).

Питання про притягнення фірми EuroBalt Group Ltd до участі в справі позивачем не ставилось.

Отже, на підставі наданого позивачем договору займу №EBGX/2010 не можна дійти висновку, що за цим договором виникли правовідносини саме між ОСОБА_4 та фізичною особою ОСОБА_2, а відтак висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим договором не ґрунтується на законі.

Посилання представника позивача на те, що факт отримання грошових коштів за договором займу №EBGX/2010 саме ОСОБА_2 підтверджується його розпискою від 22 червня 2010 року (Т.1 а.с.233), за встановлених вище обставин не може мати правового значення, оскільки з тексту розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав суму згідно договору займу №EBGX/2010, що відповідає його повноваженням за довіреністю юридичної особи. Отже, ця розписка не є самостійною підставою для стягнення спірної грошової суми з ОСОБА_2.

Інших письмових доказів, які б свідчили про зобовязання саме відповідача повернути грошові кошти позивачу, останній суду не надав.

Доводи представника позивача стосовно того, що ОСОБА_4 не мав жодних правовідносин з EuroBalt Group Ltd, та що правовідносини за договором займу №EBGX/2010 виникли між ним та ОСОБА_2, який діяв у власних інтересах, спростовуються змістом наданого позивачем договору, який містить власний підпис ОСОБА_4

У суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг надати обґрунтованої відповіді на запитання судової колегії щодо змісту договору в цілому, зокрема, чому ОСОБА_2 діяв, як член правління EuroBalt Group Ltd, чому зазначені реквізити позичальника - юридичної особи, а не ОСОБА_2, чому підпис відповідача скріплено печаткою юридичної особи, та чому метою позики зазначена господарська діяльність.

Посилання представника позивача на те, що в тексті договору не зазначено, що ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності, з огляду на зміст та форму договору в цілому, не спростовує доводи відповідача, що при підписанні договору він діяв не від власного імені.

За таких обставин, судова колегія відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором займу №EBGX/2010 від 04 червня 2010 року.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики необхідно змінити, та стягнути 844481,34 гривень, замість 7157046,03 гривень.

Не можна погодитися і з рішенням суду в частині зобовязання Управління Державної казначейсьої служби України у Київському районі міста Харкова повернути ОСОБА_4 надмірно сплачений судовий збір.

Так, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_4 була подана заява про збільшення позовних вимог та ним сплачено судовий збір в розмірі 6890 гривень. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2016 року у прийнятті заяви було відмовлено, а тому відповідно до приписів статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору підлягає поверненню позивачеві.

Суд вірно зазначив, що питання повернення судового збору вирішується ухвалою суду, разом з тим вирішив це питання судовим рішенням.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.18) розяснив, що суд не має права включати до резолютивної частини рішення висновків з процесуальних питань, не повязаних з вирішенням справи по суті. Висновки з зазначеного питання викладаються у формі ухвали, яка постановлюється у вигляді самостійного процесуального документа.

Таким чином, в цій частині рішення підлягає скасуванню, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального права, а питання про повернення зайво сплаченого судового збору необхідно вирішити, шляхом постановлення судом (суддею) першої інстанції відповідної ухвали.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року змінити.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІІН НОМЕР_2) - 844481 (вісімсот сорок чотири тисячі чотириста вісімдесят одна) гривень 34 копійки.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року в частині зобовязання Управління Державної казначейсьої служби України у Київському районі міста Харкова повернути ОСОБА_4 надмірно сплачений судовий збір скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законно сили.

Головуючий

Судді