Справа № 369/3849/16-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1786/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 38 14.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою у відповідності до норм ст.ст. 215, 1257 ЦК України та просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, посвідчений 13.07.2015 року приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлією Вадимівною.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з 2005 року вона здійснювала постійний догляд та утримання за одинокою, вела спільне майно з ОСОБА_6, що була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Починаючи з 2014 року по день смерті ОСОБА_6, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1, була прикутою до ліжка (лежачою), поховання померлої здійснила за свій рахунок.

10 жовтня 2015 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Деребери Т.О. із заявою про прийняття спадщини після померлої. Нотаріусом відкрита спадкова справа № 58082649, номер у нотаріуса 8/2015.

При перевірці спадкового реєстру встановлено, що згідно заповіту ОСОБА_6 від 13 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Герасимів Ю.В., за реєстраційним № 2646, спадкоємцем всього майна померлої є ОСОБА_3.

Позивач вважає, що оспорюваний заповіт слід визнати недійсним так як при вчиненні вказного правочину було відсутнє волевиявлення, оскільки на думку позивачки підпис на вказаному заповіті не належить заповідачу, також при вчиненні даної нотаріальної дії нотаріусом було порушено вимоги чинного законодавства щодо посвідчення правочину за межами нотаріальної контори, а тому заповіт з підстав передбачених ст. 203, 215, 1257 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Представником відповідачки ОСОБА_9 подано заперечення на апеляційну скаргу, мотивувавши тим, що доводи апелянта є надуманими, оскільки не маючи прав спадкоємця, ОСОБА_2 не є належним позивачем, а зазначені нею доводи позовних вимог спростовані відповдачкою при розгляді вказаної справи.

При апеляційному розгляді представник відповідачки заперечив щодо доводів апеляційному скарги та просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2. ( а.с. 14 т.1)

16 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Деребери Тетяни Олександрівни із заявою про прийняття спадщини після померлої , ОСОБА_6, на підставі чого було заведено спадкову справу.

01 грудня 2015 року ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу Деребері Т.О. заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 на підставі заповіту від 13 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В., за реєстраційний № 2646. Згідно заповіту спадкоємцем всього майна ОСОБА_6 є ОСОБА_3.

З наданої Герасимів Ю.В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області, копії справи про посвідчення заповіту вбачається, що особа заповідача встановлена на підставі паспорту НОМЕР_3, виданого Вишнівським МВМ ГУ МВС України в Київській області 20 листопада 2001 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці села Щегловка Макіївського району Донецької області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1. Однак слово «корпус» не чітко проглядається на штампі реєстрації. Проживання тезки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджено. За вказаних обставин не зазначення в заповіті слів «корпус 1» не впливає на встановлення особи заповідача.

В заповіті зазначено номер облікової картки платника податків ОСОБА_6 НОМЕР_1.

В заповіті зазначено, що у зв'язку з хворобою ноги та похилим віком ОСОБА_6 на її особисте прохання заповіт посвідчено вдома у заповідача.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач не надала суду доказів та не довів того факту, що вона є спадкоємцем чи за заповітом чи за законом, отже позов подано неналежним позивачем.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття за заповітом, а також в разі не охоплення заповітом всієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 Цивільного кодексу України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 Цивільного кодексу України).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 Цивільного кодексу України).

Стаття 1264 Цивільного кодексу України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 4 Сімейного кодексу України встановлено, що особа має право лише на одну сім'ю.

В абз. 4 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено «До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно із спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою».

Частиною 1 ст. 1265 Цивільного кодексу України передбачено, що у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 1265 Цивільного кодексу України у п'яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів існування.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а.с.14,т.1).

Після смерті ОСОБА_6 залишилася спадщина, яку вона заповіла ОСОБА_3 на підставі Заповіту від 13 липня 2015, посвідченого приватним нотаріусом Герасимів Ю.В. (а.с.18,т.1).

19 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Деребери Т.О. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті померлої, внаслідок чого, при перевірці спадкового реєстру було встановлено, що згідно заповіту спадкоємцем всього майна ОСОБА_6 є ОСОБА_3 (а.с.16,т.1).

Згідно копії паспорта ОСОБА_2, постійне місце проживання та реєстрації останньої зазначено за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11,т.1).

Згідно копії паспорта померлої ОСОБА_6, місцем постійного проживання та реєстрації зазначено: АДРЕСА_1 (а.с.22,т.1).

Згідно довідки виконкому Вишневої міської ради Києво-Святошинського району ОСОБА_2 за власний рахунок поховала померлу ОСОБА_6, до смерті вони проживали разом та вели спільне господарство (а.с.15,т.1).

В силу вимог ст. 1264 ЦК України необхідно враховувати склад осіб, які входять у сім'ю, спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, також те, що сім'я створена на підставах, не заборонених законом, та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 всі п'ять років, які передували смерті ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, згідно відмітки відділу ЗАГСу м. Вишневе про реєстрацію від 02 січня 1974 року та мала в цей період свою сім'ю, з якою постійно проживала (а.с.11,т.1).

Постійне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за різними адресами також підтверджується актом депутата Вишневої міської ради VII скликання ОСОБА_11 від 13 листопада 2015 року (а.с.12,т.1).

Аналізуючи вищевикладене, слід зробити висновок, що особі, яка перебуває у зареєстрованому шлюбі не надається статус спадкоємця четвертої черги, на чому наполягала позивачка.

Також вбачається, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 22 березня 2016 року цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту перебування спадкодавця на утриманні залишено без розгляду (а.с.176,т.1).

Враховуючи вищевикладене та норми ст. 60 ЦПК України суд правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано достатніх та належних доказів щодо встановлення родинних чи належних сімейних відносин із померлою.

Наполягаючи на своїх доводах, апелянт вказує, що при вчиненні правочину, а саме підписанні заповіту на ім'я відповідачки, волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і заповіт не відповідає її волі.

Проте належних доказів про вчинення на заповіті підпису та напису іншою особою суду не надано, так як у заповіті зазначено, що дієздатність особи перевірено, а згідно висновку №1-16/08 експертного почеркознавчого дослідження Українського центру судових експертиз від 16 серпня 2016 року підпис від імені ОСОБА_6 в оригіналі заповіту від її імені виконано особисто померлою. Будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив на виконавця підпису збиваючих факторів природного характеру, до яких можна віднести виконання в незвичайному стані ( хворобливий стан, стомлення, хвилювання, під дією фармакологічних препаратів, травмування тощо), а також про вплив на виконавця зовнішніх збиваючих факторів (обмеження зорового контролю, незвична поза, незвичне тримання приладу писання, температурні навантаження) у дослідженому підписі відсутні (а.с.39,т.3).

Тож позивачкою не наведено належних та допустимих доказів, які свідчили б про наявність підстав для скасування сказаного заповіту, а сама ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки не довела та не надала жодного допустимого доказу того, що вона являється спадкоємцем за законом, внаслідок чого оспорюваний заповіт жодних її прав не порушує.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу своїх доводів і заперечень, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права у звязку з чим апеляційну скаргу відхиляє, а рішення місцевого суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 1223, 1261-1265 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-214, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Н.В.Ігнатченко

Т.Ц.Кашперська