Провадження № 2-о/761/29/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2016 року на адресу Шевченківського районного суду м.Києва надійшла заява ОСОБА_1, згідно якої він просить встановити факт свого проживання у АДРЕСА_1 по квітень 2014 року та на момент початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим.

Заяву обґрунтовано тим, що незважаючи на постійне проживання в м.Сімферополь на момент окупації АР Крим та вимушений переїзд до Києва наприкінці квітня 2014 року, заявнику було відмовлено у взятті його на облік як внутрішньо переміщену особу та поновленні виплат по адресній допомозі.

При цьому, як зазначає заявник, єдиним мотивом такої відмови стала та обставина, що він, начебто, перемістився з АР Крим 18.02.2014 року, тобто до початку окупації останнього.

Разом з тим, звертаючись з даною заявою до суду та зазначаючи в якості мети такого звернення необхідність отримання статусу внутрішньо переміщеної особи та відповідної адресної допомоги, заявник стверджує, що на момент початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та по квітень 2014 року він постійно проживав в м.Сімферополь, що, серед іншого, може підтвердити здійсненням підприємницької діяльності, оплатою певних послуг, зверненням з позовом до суду та запитами на гарячу телефонну лінію з кримського домашнього номеру телефону тощо.

Заявник в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, представником заінтересованої особи надіслано до суду заяву, в якій щодо вирішення заяви заінтересована особа покладається на розсуд суду, а розгляд справи просить проводити за відсутності свого представника.

Також, в судових засіданнях, які відбулись 13.12.2016 року та 10.01.2017 року, з обставин справи було допитано в якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та самого заявника ОСОБА_1

Вислухавши пояснення заявника та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 02.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Виконавчого органу Київської міської ради з заявою про реєстрацію факту свого переміщення з АР Крим на тимчасове проживання до м.Києва, на підставі якої отримав відповідну довідку від 02.05.2014 року за №764 (а.с.13).

В подальшому, як вбачається з матеріалів заяви, ОСОБА_1 був зареєстрований в Управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа, про що йому також було видано відповідну довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу та виплачувалась адресна допомога до грудня 2014 року (а.с. 8).

Водночас, у зв'язку зі зміною свого місця проживання в м.Києві, зокрема переїздом з Печерського району м.Києва до Шевченківського району м.Києва, заявник двічі, а саме: 22.06.2015 року та 22.02.2016 року звертався до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з заявами про взяття на його на облік як внутрішньо переміщену особу та про призначення йому щомісячної адресною допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 56-57).

Між тим, листами Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.07.2015 року, 23.03.2016 року та 18.07.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у взятті його на облік як внутрішньо переміщену особу та поновленні виплат по адресній допомозі.

При цьому, як вбачається зі змісту вказаних листів, єдиним мотивом такої відмови стала та обставина, що за наданими матеріалами особової справи заявник перемістився з АР Крим до м.Києва 18.02.2014 року, тобто до початку окупації півострова (а.с. 49, 52, 55).

В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, зокрема з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серії НОМЕР_1, копії Свідоцтва платника єдиного податку Серії НОМЕР_2 та показань свідків, ОСОБА_1 з 1998 року по березень 2014 року здійснював підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9, 14-15).

Крім того, зі змісту листа Державної фіскальної служби України від 21.04.2016 року та копії Меморіального ордеру №2076 від 18.02.2014 року вбачається, що 17.02.2014 року ОСОБА_1, як фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на податковому обліку в Генічеській ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області як суб'єкт ВЕЗ «Крим», було подано до ДПІ у м.Сімферополі ГУ Міндоходів в АРК податкову декларацію платника єдиного податку -ФОП, а 18.02.2014 року - сплачено платіж на єдиний податок фізичних осіб (а.с. 7, 20-23).

Також, факт проживання заявника в м.Сімферополь підтверджується і наявною в матеріалах заяви копією Меморіального ордеру №20487 від 28.02.2014 року, згідно змісту якого ОСОБА_1 було сплачено ТОВ «Юніком Крим» відповідний платіж на лабораторні випробування ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Звертаючись з даною заявою до суду, заявник посилався на те, що встановлення факту проживання в м.Сімферополь на момент окупації АР Крим та по квітень 2014 року необхідно йому для того, щоб стати на облік як внутрішньо переміщена особа з АР Крим та отримувати адресну допомогу у розмірі, що передбачена чинним законодавством України, і яку він уже отримував в Печерському районі м.Києва.

Так, згідно з п.2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 Закону, на момент їх виникнення.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 року за №505 затверджено «Порядок надання щомісячної адресною допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», яким, серед іншого, передбачено, що передумовою надання такої грошової допомоги є перебування особи на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення.

Разом з тим, як передбачено ч.2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення інших фактів, в тому числі, проживання на певній території заявника в порядку окремого провадження в тих випадках, коли від цих фактів залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, з урахуванням специфіки розгляду справ в порядку окремого провадження, саме на заявника, в даному випадку, було покладено обов'язок довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника про те, що він на момент тимчасової окупації АР Крим та по березень 2014 року постійно проживав в АДРЕСА_2

В той же час, враховуючи відсутність жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що заявник в квітні 2014 року проживав в м.Сімферополь АР Крим, вимоги заяви у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 62, 209, 212-215, 218, 256, 259 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання, - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 по березень 2014 року в місті Сімферополі Автономної Республіки Крим, в тому числі на момент тимчасової окупації Автономної Республіки Крим.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: