Справа № 300/452/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_3 Держземагентства в Міжгірському районі Закарпатської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та зобовязання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, на рішення Воловецького районного суду від 18 листопада 2016 року, -

встановила:

27.04.2015 ОСОБА_1 звернувся до Міжгірського районного суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та Колочавської сільської ради Міжгірського району. Ухвалою Міжгірського районного суду від 19.05.2015 справу передано на розгляд до Воловецького районного суду.

Позов мотивувався таким. Із 25.11.1999 до 31.02.2012 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі, під час якого набули у спільну власність, зокрема, магазин «Чава», що знаходиться за адресою: Міжгірський район, с. Колочава, вул. Шевченка, 27 «в». У цьому магазині вони здійснювали підприємницьку діяльність. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 магазин поділено між колишнім подружжям у рівних частках, право власності позивача не це майно зареєстроване 23.10.2013. Оскільки позивачу належить половина будівлі магазину, йому необхідна й відповідна частина земельної ділянки, належної до магазину. Вищевказаним рішенням суду позивачу вже було відмовлено в поділі земельної ділянки. Між тим, у звязку з необхідністю вирішення питання про земельну ділянку під належною йому будівлею, позивачу стали відомі такі обставини.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку під магазином по вул. Шевченка, 27 «в» в с. Колочава посвідчується Державним актом серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю, виданим 30.07.2003 Колочавською сільською радою на підставі рішення 10-ї сесії 4-го скликання цієї ради від 22.05.2003 на земельну ділянку площею 0,0156 га, розташовану на території Колочавської сільради та призначену для обслуговування житлового будинку.

Цільове призначення земельної ділянки не відповідає її дійсному використанню, позаяк на ній розташований не житловий будинок, а магазин «Чава», підприємницька діяльність в якому здійснювалася з 1999 року.

У березні 2015 року зясувалося, що рішення 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003 про надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки не існує. Навпаки, у 2003-2007 рр. ця ділянка за відповідними рішеннями Колочавської сільради надавалася ОСОБА_2 в короткострокову оренду на певні періоди часу, що вказує на відсутність у останньої права власності на ділянку, що насправді належить сільраді.

Посилаючись на ці обставини, на положення Земельного і Цивільного кодексів України щодо порядку набуття у власність земельної ділянки, який за відсутності в даному випадку рішення органу місцевого самоврядування про надання землі у власність та оформлення відповідних документів виключає дійсність оспореного державного акту та законність користування землею, позивач просив: визнати недійсним Державний акт серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 618 та виданий на підставі неіснуючого рішення Колочавської сільської ради від 22.05.2003 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0156 га; зобовязати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,0516 га у розпорядження Колочавської сільської ради. Судові витрати просив покласти на відповідачів.

Рішенням Воловецького районного суду від 18.11.2016 позов задоволено частково, визнано недійсним і скасовано Державний акт серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,0516 га для обслуговування житлового будинку, зареєстрований за № 618 та виданий ОСОБА_2 на підставі рішення 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003, в решті позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 та Колочавської сільради на користь ОСОБА_1 124,30 грн сплаченого судового збору.

Відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, оскаржила рішення суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. Доводи апеляції зводяться до таких:

оригінал рішення Колочавської сільради від 22.05.2003 був наданий суду, рішення було прийняте відповідно до закону, тому висновок про відсутність такого рішення неправильний; на спірну земельну ділянку була виготовлена відповідна технічна документація; оскільки не доведено, що земельна ділянка перебувала в постійному користуванні ДП «Колочавський завод технологічного обладнання», то висновок про незаконність її передачі у власність Колочавською сільрадою передчасний; преюдиційним судовим рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка надана ОСОБА_2 на підставі рішення Колочавської сільради від 22.05.2003 і в подальшому на підставі цього рішення ради був виданий державний акт на землю, ділянка поділу між сторонами не підлягає; позивач не довів порушення свого права переданням спірної земельної ділянки власнику; суд залишив поза увагою заяву про застосування позовної давності.

Сторона просить рішення суду змінити та відмовити в позові в частині, в якій його було задоволено, а в решті залишити рішення суду без змін.

До початку судового засідання до апеляційного суду надійшли:

14.03.2017 заява Колочавської сільради від 14.03.2017 за вих. № 44, підписана сільським головою ОСОБА_5, якою цей відповідач просив розглянути справу у відсутність його представника та повідомив, що апеляцію ОСОБА_2 підтримує;

15.03.2017 клопотання представника Колочавської сільради від 14.03.2017 про відкладення розгляду справи, підписане особою, прізвище якої вказано нерозбірливо (ймовірно «ОСОБА_6І.»), із вказівкою на наявність довіреності представника в матеріалах справи, з тих мотивів, що відповідно до розпорядження голови Закарпатської РДА 15.03.2017 є вихідним днем, а відповідач управі брати участь у розгляді справи, тому з метою недопущення порушення його процесуальних прав дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи;

15.03.2017 клопотання відповідача ОСОБА_2, що його підписав представник ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності, виданої 24.04.2014 ОСОБА_2 на представництво її інтересів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9В і ОСОБА_10, про відкладення розгляду справи з тих мотивів, що відповідно до розпорядження голови Закарпатської РДА 15.03.2017 є вихідним днем, а відповідач управі брати участь у розгляді справи, тому з метою недопущення порушення його процесуальних прав дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1, який апеляцію не визнав, відхиливши клопотання про відкладення розгляду справи: що надійшло 15.03.2017 як таке, що подане представником Колочавської сільради, внаслідок відсутності при клопотанні та в справі довіреності чи її копії, виданої відповідному представнику, оскільки в справі наявні довіреності, видані цим відповідачем представнику ОСОБА_11 (06.04.2015, а.с. 53, 103), та віддаючи перевагу офіційно зареєстрованій і підписаній сільським головою ОСОБА_5 заяві про розгляд справи у відсутність представника відповідача; що надійшло 15.03.2017 за підписом ОСОБА_7 як таке, що подане особою, яка не має повноважень на ведення справи, оскільки строк дії довіреності, виданої 24.04.2014 ОСОБА_2 цьому та іншим представникам, закінчився 24.04.2016, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, які не зявилися в судове засідання, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України приходить до такого.

Задовольняючи вимогу позову про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості та доведеності. Таке рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що 30.07.2003 ОСОБА_2, мешканці с. Колочава, вул. Шевченка, 30, Колочавською сільською радою Міжгірського району видано Державний акт серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 618, на земельну ділянку площею 0,0156 га, розташовану на території Колочавської сільської ради і призначену для обслуговування житлового будинку (а.с. 112 та ін.).

Підставою для надання ОСОБА_2 цієї земельної ділянки у власність в Державному акті зазначене рішення 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003. Ксерокопії цього рішення сільської ради дослівно «Про передачу у приватну власність земельну ділянку» містяться в справі (а.с. 45 та ін.), у них зафіксовано, що розглянувши заяву ОСОБА_2 , жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, № 30… сільська рада вирішила: передати безплатно у приватну власність гр. ОСОБА_2 … земельну ділянку розміром 0,0156 га, яка знаходиться в межах населеного пункту села Колочава для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «По вул. Шевченка» (п. 1); ОСОБА_2 замовити… виготовлення технічної документації та державного акту на право приватної власності на землю (п. 2).

Утім, оригінал цього рішення Колочавської сільської ради суду не надавався, судом не оглядався, ані оригіналу документа, ані копії, знятої безпосередньо з оригіналу та відповідно посвідченої, ані аналогічним чином наданого суду витягу з протоколу 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003, будь-якого з цих документів чи копії, посвідчених підписом уповноваженої службової особи, печаткою органу місцевого самоврядування (підпис, відбиток печатки в оригіналі), у справі немає.

Відповідно до архівних довідок, виданих архівним сектором Міжгірської райдержадміністрації Закарпатської області 08.04.2015 за № 60/27 і 13.08.2015 за № 148/27, в Книзі протоколів сесій, рішень та додатків до них Колочавської сільської ради за 2003 рік немає протоколу 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003, рішення цієї сесії від 22.05.2003 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2, заяви ОСОБА_2 та інших документів, матеріалів, інформацій, долучених до даного рішення; за період з 1999 по 2006 роки про наявність земельної ділянки ОСОБА_2, окрім рішень Колочавської сільради від 20.08.2003 і від 27.04.2006 про надання їй в оренду земельної ділянки, ніяких даних не виявлено; Книга протоколів сесій, рішення та додатки до них Колочавської сільської ради за 2003 рік прошнурована та пронумерована на 79 аркушах, передана в архівний сектор згідно опису справ постійного зберігання за 1996-2006 роки, перевіреного експертною комісією Державного архіву Закарпатської області (протокол від 05.10.2010 № 9) (а.с. 16, 148).

ОСОБА_3 Держземагентва у Міжгірському районі листом від 21.09.2015 № 9-713-0.5-4715/2-15 повідомив Воловецький районний суд, що у відділі відсутнє рішення 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003 «Про передачу у приватну власність земельну ділянку» ОСОБА_2 (а.с. 111). Факт відсутності такого рішення підтверджується й матеріалами Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області (а.с. 117-119), іншими матеріалами справи та не спростований відповідачами.

Отже, твердження в апеляційній скарзі про буцімто надання суду оригіналу вищевказаного рішення для огляду, додання його до матеріалів справи та достовірне підтвердження факту існування цього рішення не відповідають дійсності. Технічна документація на земельну ділянку, розташовану по вул. Шевченка, 30 в с. Колочава (а.с. 121-128), на яку в підтвердження своїх доводів посилається апелянт, не є документом і доказом у розумінні ст. 57 ч. 2, ст.ст. 58, 59, 64 ЦПК України. Поза тим, що така документація ґрунтується на рішенні органу місцевого самоврядування, факт прийняття якого не підтверджений, вона не містить дати її складення, жоден із наявних у цій документації матеріалів (за винятком ксерокопії рішення 10-ї сесії 4-го скликання Колочавської сільської ради від 22.05.2003) не містить дати його складення, дати вчинення відповідних дій, що повинні фіксуватися відповідними документами.

Рішеннями Колочавської сільради від 20.08.2003, від 27.04.2006 і від 29.03.2007 земельна ділянка по вул. Шевченка в с. Колочава за місцем розташування кафе «Чава» (у 2006 і 2007 рр. площею 0,0156 га) надавалася приватному підприємцю ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності (а.с. 17-19).

Міркування сторони про те, що преюдиційним судовим рішенням встановлено факт належного передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на підставі рішення Колочавської сільради від 22.05.2003 і, відповідно, подальшої правомірної видачі державного акту на землю, про недопустимість поділу ділянки між сторонами, а також про недоведеність позивачем порушення свого права переданням спірної земельної ділянки ОСОБА_2 необґрунтовані та не можуть братися до уваги.

Апеляційним судом Закарпатської області від 18.06.2013 були вирішені зустрічні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зокрема, кожній зі сторін була виділена 1/2 частина житлового будинку по вул. Шевченка, 30 в с. Колочава (а.с. 42-44). 23.10.2013 на підставі цього рішення апеляційного суду ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (магазину) по вул. Шевченка, 27 «в» в с. Колочава Міжгірського району (а.с. 9). Указаним вище судовим рішенням, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.06.2014 (а.с. 30-32), реєстраційними документами та іншими матеріалами справи встановлено і ніким не заперечується, що адреси вул. Шевченка, 30 і вул. Шевченка, 27 «в» в с. Колочаві вказувалися по різному в документах щодо однієї й тієї ж будівлі, розташованої на земельній ділянці, право на яку посвідчено Державним актом серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю від 30.07.2003.

У контексті розвязання спору про поділ спільного майна подружжя не було предметом позову і предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) питання про законність рішення органу місцевого самоврядування, що слугувало підставою для надання ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, а також про законність власне відповідного акту. Водночас підстава для видачі державного акту з урахуванням часу її виникнення була визнана перешкодою в поділі земельної ділянки між подружжям як така. Таким чином, обставини, повязані із наданням ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та оформленням прав на неї не можуть вважатися такими, що не підлягають доказуванню в порядку ст. 61 ч. 3 ЦПК України у справі, предметом позову в якій є саме законність набуття і оформлення права власності на відповідну земельну ділянку.

ОСОБА_1 як власник нерухомого майна (частки в ньому), набутого в результаті поділу раніше спільного майна, розташованого на земельній ділянці, право на яку оформлено на імя іншої особи, до того ж, співвласника тієї самої будівлі (власника частки в ній), не може бути позбавлений права у контексті реалізації права власності та інших речових прав ставити питання про відповідне право на земельну ділянку (її частину), а відтак, і питання щодо обставин, повязаних із набуттям і оформленням ОСОБА_2 прав на таку земельну ділянку (ст. 355 ч.ч. 1, 4, ст.ст. 356, 358, 364, 373, ст. 377 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 81, 86, ст. 88 ч.ч. 1, 3, 4, ст. 120 ч.ч. 1, 4 ЗК України, інші норми законодавства). Тож ОСОБА_1 має право вимоги щодо дійсності державного акту на землю, який був виданий ОСОБА_2 30.07.2003, виходячи з обставин, що виникли у звязку та за наслідками поділу майна колишнього подружжя. З огляду на фактичні обставини справи, для тверджень про пропущення позивачем позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 261 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України) немає підстав.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, зважив і на ті, що були встановлені в порядку господарського і кримінального судочинства, та дійшов вірного висновку про незаконність видачі оспореного державного акту за відсутності як заяви ОСОБА_2 про надання у власність землі, так і рішення Колочавської сільської ради від 22.05.2003 про надання землі у власність, які є неодмінними передбаченими законом умовами для правомірного набуття спірної земельної ділянки у власність. Суд обґрунтовано взяв до уваги й те, що в період, у який ОСОБА_2 відповідно до державного акту вважала себе власником земельної ділянки, ця ділянка фактично надавалася їй періодично в оренду територіальною громадою с. Колочава, яка в особі Колочавської сільської ради діяла як власник цієї земельної ділянки (ст.ст. 169, 172 ЦК України, ст.ст. 83, 124 ЗК України, інші норми законодавства).

Суд правильно застосував у спірних правовідносинах наведені вище норми закону та положення ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 21, 316-319, 321, 328, 373, 386, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 90-93, 95, 96, 152, 153, 155 ЗК України, згідно із якими право власності, в т.ч., на землю, та право землекористування набуваються громадянами відповідно до закону і лише як такі ці права підлягають захисту, тоді як законність оформлення ОСОБА_2 права власності на землю спростована. Із відсутністю рішення органу місцевого самоврядування про надання у власність землі відсутня й правова підстава, на якій ОСОБА_2 був виданий похідний від такого рішення Державний акт серії ІІІ-ЗК № 003825 на право приватної власності на землю від 30.07.2003, який передусім внаслідок цього підлягає визнанню незаконним і недійсним.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, яка не спростовує правильності по суті, законності та справедливості рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, слід відхилити, відповідне рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, відхилити, рішення Воловецького районного суду від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді