Номер провадження: 22-ц/785/2689/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.12.2016 року,

встановила:

07.06.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, уточнивши який просила суд стягнути аліменти з ОСОБА_3 на її користь на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до 29.03.2018 року, після цієї дати стягнути 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до 04.12.2024 року, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а також фактично затрачені додаткові витрати на дітей, викликані розвитком здібностей у вивченні іноземних мов та лікуванням у розмірі 25964 грн. та по 1300 грн. на кожну дитину додаткових витрат, до повноліття дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що діти знаходяться повністю на її утриманні, а відповідач отримує пенсію військовослужбовця, в яку включено додатково 1000 грн. на кожну дитину, але добровільно матеріальної допомоги надавати не бажає.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто 07.06.2016 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до 29.03.2018 року, після цієї дати стягувати 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до 04.12.2024 року, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто 07.06.2016 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до 29.03.2018 року, а потім на ОСОБА_5 в розмірі 500 грн. щомісячно і до досягнення нею повноліття, тобто до 04.12.2024року. В інший частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення змінити та стягнути з відповідача на її користь 25964,20 грн. як участь у додаткових витратах на дітей за період з 2014 року по дату подачі позову.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні понесених та документально підтверджених додаткових витратах на дітей, повязаних з розвитком їх здібностей та лікуванням за вказаний період, підмінивши поняття стягнення фактично понесених додаткових витрат (ст. 185 СК України) та поняття стягнення аліментів за минулий час (ч.2 ст. 191 СК України).

Рішення в частині розміру стягуваних аліментів та додаткових витрат не оскаржено, а тому апеляційний суд відповідно ст. 300 ЦПК України, не перевіряє його в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позов суд виходив з того, що позивачкою доведено в судовому засіданні, що її донька ОСОБА_4 має здібності до навчання. Вказані здібності потребують розвитку, а як наслідок, і додаткових витрат на оплату додаткових занять з викладачами математики, курсів іноземної мови і т.і. Також обидві доньки навчаються у класах «Саморозвитку», які також є платними. Крім того, старша донька ОСОБА_4 навчається у випускному 11 - му класі, молодша донька у випускному 4-му класі, у звязку з цим цілком передбачуваними витратами будуть додаткові витрати на дітей випускних класів (фото та відео супроводження, випускні урочисті заняття з хореографом тощо), а також нести інші витрати, наприклад, на придбання канцтоварів, посібників, підручників, друкованих спеціалізованих зошитів та щоденників, які закупляють централізовано в школі.

Тому суд вважав, що з відповідача також слід стягнути додаткові витрати на обох дітей у розмірі 1000 грн. щомісячно до повноліття старшої дочки, а потім 500 грн. щомісячно до повноліття молодшої доньки. Як вже було зазначено в цій частині рішення не оскаржено, а тому вказані висновки не є предметом апеляційної перевірки.

Разом з цим суд першої інстанції відмовив у стягненні у фактично понесених додаткові витрати на обох дітей, з посиланням на ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, оскільки вважав, що позивачкою не доведено вжиття будь-яких заходів щодо отримання аліментів з відповідача, але він ухилявся від їх сплати.

Про те з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Предметом позову серед іншого є стягнення додаткових витрат на утримання дітей.

Дані спірні правовідносини врегульовані ст. 185 СК України, яка визначає, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином суд першої інстанції помилково застосував ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, а тому в частині вирішення позову про стягнення додаткових витратах на дитину необхідно змінити.

Вирішуючи питання про розмір стягнення фактичних витрат колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до довідки (а.с.41) та квитанцій (а.с.120-121) ОСОБА_4 навчається на курсах іноземних мов «Поліглот» та за період з вересня 2014 року по червень 2016 року (місяць подання позову) за навчання сплачено 12350,00 грн.

Колегія суддів, зважаючи на положення ст.ст. 141, 180-182 СК України, зокрема про солідарний обов'язок батьків на утримання неповнолітніх дітей, вважає, що зазначена сума додаткових витрат повинна бути сплачена у рівних частках батьками, а тому з ОСОБА_3 необхідно стягнути 1/2 частину зазначеної суми, а саме 6175,00 грн.

Що стосується інших додаткових витрат, які заявлені ОСОБА_2, то колегія суддів дійшла висновку що вони не підлягають стягненню у звязку з недоведеністю здійснення зазначених витрат саме на дітей.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог/

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.12.2016 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення понесених додаткових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 фактично понесені додаткові витрати у сумі 6175,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_6