Номер провадження: 22-ц/785/1095/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання недійсним іпотечного договору, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним іпотечного договору від 20.09.2007 року, укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_4 (а. с. 2-6).

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 20.09.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/1388/81/04752.

20.09.2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, загальною площею 223,3 кв.м., по АДРЕСА_1, та земельна ділянка, загальною площею 0,0770 га на якій розташоване вказане домоволодіння. На думку позивача, зазначений договір іпотеки є недійсним, оскільки укладений без отримання дозволу органів опіки та піклування, так як в спірному будинку на момент укладання договору проживав малолітній син ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 173-178).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 185-190).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, що 20 вересня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/1388/81/04752, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 420 000 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності в строк до 19 вересня 2027 року зі сплатою 12.5% річних.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 20.09.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК», з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Ситніковою. Ю.Д., зареєстрований за реєстровим № 4299, відповідно до умов якого предметом іпотеки є домоволодіння загальною площею 223,3 кв. м. по АДРЕСА_1, та земельна ділянка загальною площею 0,0770 га за цією ж адресою. Нерухоме майно, що було передано в іпотеку належить на праві приватної власності ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, виданого 03.03.2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради(а. с. 7-12).

Пунктом 2.1.5. іпотечного договору іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не мають права власності (часткової власності) або права користування діти (особи віком до 18 років) (а. с. 8).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання спірного договору іпотеки, в домоволодінні № АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не був зареєстрований. В іпотечному договорі зазначено, що іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не мають права власності (часткової власності) або права користування діти (особи віком до 18 років), тобто батьки підтвердили відсутність малолітніх та неповнолітніх осіб, які б згідно із законом мали право користуватися житловим приміщенням, що є предметом цього договору і чиї права та охоронювані законом інтереси порушувалися б унаслідок укладання цього договору, крім того не надано будь-яких достовірних та переконливих доказів щодо проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, на момент укладення договору іпотеки від 20 вересня 2007 року.

З таким висновком слід погодитись, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Під час укладення договору іпотеки ОСОБА_4 надала довідку Комітета мікрорайона «Приморський» в м. Одесі від 27.08.2007 року про відсутність зареєстрованих дітей в зазначеному будинку (справа № 522/7075/14-ц, а. с. 61). Згідно заяви-анкети поручителя, заповненої 08.08.2007 року ОСОБА_4 (а. с. 128-129), остання вказала про наявність на їх утриманні лише неповнолітньої доньки. При цьому, ОСОБА_2 надав банку також письмову згоду на укладення договору іпотеки (справа № 522/7075/14-ц, а. с. 118).

Тобто, суд вбачає, що момент укладення оскаржуваного договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_4 не повідомила банк про проживання у будинку, який був переданий в іпотеку, їх малолітнього сина - ОСОБА_3, 2002 року народження., що свідчить про недобросовісність поведінки іпотекодавця при укладенні оспорюваного договору.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі N 6-930цс16.

Довід апеляційної скарги про те, що неповнолітнього ОСОБА_3 та його батьків буде виселено з помешкання за адресою АДРЕСА_1, що є єдиним житлом родини, є неспроможним. Порушення умов кредитних договорів і у зв'язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте, можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання.

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи наявні докази проживання неповнолітнього ОСОБА_3 в будинку, що виступає предметом іпотеки, яким суд не надав оцінку.

Так, на підтвердження проживання неповнолітнього ОСОБА_3 в будинку, що виступає предметом іпотеки надані довідка дитячої міської поліклініки, довідка з «Приморського» ліцею м. Одеси, грамоти неповнолітнього ОСОБА_3 з Одеської загальноосвітньої школи № 81 І-ІІІ ст. Одеської міської ради Одеської області, довідка з Дитячого садка «Якорік» № 84 (а. с. 147, 148, 154, 155, 156, 157).

Згідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України випливає, що доказами є відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Проте, вказані довідки та грамоти, які наявні в матеріалах справи, не можуть підтвердити обставини, які викладені у позовній заяві ОСОБА_2, оскільки вони не є носіями такої інформації.

Таким чином, на думку колегії суддів, встановивши недобросовісну поведінку батьків ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час укладання спірного іпотечного договору, відсутності будь-яких достовірних та переконливих доказів щодо проживання ОСОБА_3, разом з батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, на момент укладення договору іпотеки від 20 вересня 2007 року, реєстрації неповнолітньогоОСОБА_3 по зазначеної адресі у 2015 році, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої на користування житлом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: С.О.Погорєлова

Судді: Т.В.Цюра

І.П.Сидоренко