Справа № 202/9580/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду та уточнивши свої вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 23 серпня 1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 30 травня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_6, з іншої сторони, був укладений договір міни, відповідно до якого у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перейшло право власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. В свою чергу у власність ОСОБА_6 перейшло право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та 8000 грн. в якості доплати. Вказані грошові кошти вони з відповідачем спільно відкладали під час подружнього життя. Отже, кошти в розмірі 8000 грн., за рахунок яких була набута квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи станом на 30 травня 2000 року вартість квартири АДРЕСА_2 становила 23825 грн., вартість квартири АДРЕСА_3 становила 43161 грн. Відповідно доплата в розмірі 8000 грн. становить 18/100 частин вказаної квартири. Позивач вважає, що їй належить 9/100 частин квартири АДРЕСА_3. Крім того, у 2006 році ними з чоловіком був придбаний автомобіль НОМЕР_1, вартість якого згідно з експертно-грошовою оцінкою складає 47560 грн.

За цих підстав позивач просила визнати на нею право власності на 9/100 частин квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль НОМЕР_1, 2006 року випуску, в розмірі 23780 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 6 березня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля закрито у зв'язку із укладенням сторонами мирової угоди, яка визнана судом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов у частині визнання за нею права власності на 9/100 частин квартири АДРЕСА_3 підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, а також їх представник ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що при укладенні 30 травня 2000 року договору міни доплата коштів у сумі 8000 грн. була здійснена ОСОБА_4 та дані кошти належали їй особисто. Отже, позивач не має ніякого відношення до цих грошей та спірної квартири. Крім того, вважали необґрунтованим висновок судової будівельно-технічної експертизи. Просили в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 пояснила, що є рідною тіткою позивача. Наприкінці 90-х років сторони працювали на заводі, отримували велику на той час заробітну плату приблизно 500 грн. Підшукували квартиру, щоб придбати її.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що позивач є сестрою його дружини. Зі спілкування з подружжям ОСОБА_1 йому відомо, що вони бажали жити окремо, зібрали кошти приблизно 10000 грн., але оскільки цих коштів не вистачало, обміняли квартиру, яка належала матері відповідача.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що сторін знає по роботі, відомо, що вони збирали гроші на квартиру та в них було приблизно 10000 грн.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні також пояснив, що знає сторін по роботі, відомо, що вони відкладали кошти на квартиру, після чого обміняли меншу квартиру на більшу з доплатою.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 1997 року.

Мають неповнолітню дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Також судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.12.1996 року ВАТ «Дніпрошина», ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 належала на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_4.

30 травня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_6, з іншої сторони, був укладений договір міни, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обміняли належні їм на праві власності грошові кошти в сумі 8000 грн. та квартиру АДРЕСА_2 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_6 Вказаний договір міни з доплатою був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований у реєстрі за № 1-2007.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_5.

На час набуття ОСОБА_3 у власність вказаної частки квартири, правовідносини між сторонами регулювалися нормами Кодексу про шлюб і сім'ю України (далі - КпШС).

У відповідності з п. 1 розділу VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Так, стаття 22 КпШС визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закріплено й у частині 1 статті 60 СК України.

При цьому частиною 1 статтею 24 КпШС визначалося, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як встановлено судом, частка квартири АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_3 за рахунок належної йому до шлюбу на праві спільної власності квартири АДРЕСА_2, а також належних йому та ОСОБА_4 на праві власності грошових коштів у сумі 8000 грн.

Приймаючи до уваги, що на час укладення 30 травня 2000 року договору міни відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з позивачем, суд вважає, що половина доплачених коштів у сумі 4000 грн., оскільки іншого договором не встановлено, є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд не може погодитися з твердженнями позивача про те, що всі кошти в сумі 8000 грн., які були доплачені за квартиру АДРЕСА_1, є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, а також критично ставиться до показань свідків про те, що у сторін були заощадження на доплату коштів у такому розмірі, оскільки вони спростовуються самим договором міни від 30.05.2000 року, в якому чітко зазначено, що кошти в сумі 8000 грн. є власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та який до теперішнього часу ніким не оспорювався, в тому числі й самою ОСОБА_1

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача та третьої особи про те, що доплачені кошти в сумі 8000 грн. належали особисто ОСОБА_4, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього суду не надано. Суд враховує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виступаючи стороною договору міни, добровільно підписали його, погодилися з його змістом, зазначивши, що гроші в сумі 8000 грн. є їх власністю. Укладаючи договір міни, ОСОБА_4 не вважала ці кошти своєю особистою власність, оскільки про це не зазначала. Навпаки, підписуючи договір, стверджувала, що власником коштів у сумі 8000 грн. є не лише вона, а й її син ОСОБА_3 Тому підстави вважати кошти в розмірі 8000 грн. особистою власністю ОСОБА_4 відсутні.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06.02.2017 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 30 травня 2000 року складала 23825 грн. з ПДВ. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 30 травня 2000 року складала 43161 грн. з ПДВ. Доплата в розмірі 8000 грн. складає 18,5 % у вартості квартири АДРЕСА_3.

Зазначений висновок відповідачем і третьої особою у судовому засіданні не спростований, клопотань про призначення по справі повторної чи додаткової експертизи ними не заявлялося. Обєктивних причин не погодитися в цим висновком у суду немає.

Таким чином, з урахуванням вказаного висновку судової будівельно-технічної експертизи, суд приходить до висновку що 9/100 (18,5 % : 2) частин квартири АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з наведеного, позов необхідно задовольнити частково, визнавши в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 9/200 частин квартири АДРЕСА_3, а за ОСОБА_3 право власності на 91/200 частину цієї ж квартири.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору, ставка якого за подання даного позову склала 487 грн. 20 коп.

У звязку з частковим задоволенням позову, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача половину цих витрат у сумі 243 грн. 60 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/200 частин квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 91/200 частину квартири АДРЕСА_6.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко