Номер провадження 2/754/274/17 Справа №754/5534/16-ц
10 березня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Панченко О.М.
при секретарі - Полярній М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
До суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя набутого ними в шлюбі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002 року. На час подання даного позову в провадженні суду знаходиться цивільна справа за її позовом до відповідача про розірвання шлюбу. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність рухоме та не рухоме майно, яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд поділити майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на збільшену частину квартири АДРЕСА_1, а також здійснити поділ спільного майна, а саме транспортного засобу «NISSAN note», р/н НОМЕР_1 2010 року випуску, холодильника, пилососа, телевізора, комп'ютера разом із системним блоком, принтера, орбітрека, нетбука, посудомийної машини, варильної поверхні, духової шафи, пральної машини, бойлера.
В судовому засіданні позивача подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, просила суд про визнання за нею права власності на ? частину автомобіля НОМЕР_1 2010 року випуску та стягнення з відповідача на її користь вартість ? частки зазначеного транспортного засобу, орієнтовна вартість якого 11 000 доларів США, а саме в розмірі 5500 доларів США, що еквівалентно 148 500.00 грн. в рахунок компенсації за автомобіль та судові витрати.
Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом про день та час розгляду справи належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечували також позивач та представник позивача в судовому засіданні.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002 року.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі розірвано.

Від шлюбу подружжя має дітей синів ОСОБА_3, 2003 року народження та ОСОБА_4, 2010 року народження.

Судом також було встановлено, що під час знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано серед іншого майна автомобіль НОМЕР_1 2010 року випуску, який знаходився до розірвання шлюбу і після його розірвання залишився у користуванні відповідача.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов»язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що вищевказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділене між подружжям в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на

вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень.

З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги ОСОБА_1, - підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 179, 209, 212, 213, 223-224 ЦПК України, ст.ст. 57, 60,68, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобіля НОМЕР_1 2010 року випуску.

Присудити ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль НОМЕР_1 2010 року випуску, орієнтовна вартість якого 11 000 доларів США, а саме в розмірі 5 500.00 доларів США, що еквівалентно 148 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 1 485.00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: