Справа № 126/260/16-ц Провадження № 22-ц/772/46/2017Головуючий в суді першої інстанції Гуцол В. І.
Категорія 27Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 21.05.2014 року між сторонами було укладено договір позики коштів в сумі 30 400 грн., борг відповідач зобов'язався повернути в місячний строк, тобто до 21.06.2014 року.

В подальшому відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому ще певну суму грошей в борг, уклавши ще один договір позики 12.10.2014 року, згідно з яким відповідач отримав 53200 грн., борг зобов'язався повернути до 21.11.2014 року.

Загальна сума боргу за двома договорами позики та згідно всіх розписок становила 83 600 грн. В період з 12.10.2014 року по 21.11.2014 року ОСОБА_4 повернув частину боргу на загальну суму 11400 грн. Не погашеною залишилась частину боргу в сумі 72 200 грн. Позивач ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_4 про повернення коштів, але ОСОБА_4 припинив йому віддавати борг, а згодом взагалі почав уникати зустрічі з ним.

Таким чином, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість в розмірі 112240,22 грн. з яких: за договором позики укладеним 21.05.2014 року, з урахуванням інфляційних, трьох відсотків річних в розмірі 49694,88 грн.; за договором позики укладеним 12.10.2014 року, з урахуванням інфляційних, трьох відсотків річних в розмірі 62545,34 грн.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання неукладеними договорів позики, ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року провадження в справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання неукладеними договорів позики провадженням закрито в зв'язку з відмовою ОСОБА_4 від позову.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 72200 грн. боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 07 листопада 2016 року зазначену цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по договору позики від 21.05.2014 року 3% річних, що становить 1369 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18849,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по договору позики від 21.10.2014 року 3% річних, що становить 1285 грн. та інфляційні втрати в розмірі 20637,25 грн., та судовий збір в розмірі 1122,44 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову та стягнути судові витрати.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом додаткове рішення щодо стягнення за договорами позики трьох відсотків річних та інфляційних втрат не перевіряється, так як не оскаржується.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, вірно виходив з того, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору позики, заборгованість має бути стягнута з відповідача ОСОБА_4

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 30 400 грн. та зобов'язався повернути їх до 21.06.2014 року, що підтверджується власноручно підписаною розпискою відповідача.

Крім того, 12.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено ще один договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 53 200 грн. та зобов'язався повернути їх до 21.11.2014 року, що також підтверджується власноручно підписаною розпискою відповідача.

Відповідач ОСОБА_4 повернув позивачу ОСОБА_2 частину грошових коштів в сумі 11400 грн., що не заперечується сторонами: 3500 грн. повернув 12.10.2014 року, 2000 грн. - 14.10.2014 року, 4500 грн., 1400 грн.

Позичальник ОСОБА_4 зобов'язання за вищевказаними договорами належним чином та у повному обсязі не виконав, грошових коштів за позиками повністю не повернув.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписки як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містять умови отримання коштів позичальником в борг із зобов'язанням їх повернення.

Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, який згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши докази в справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за цим договором не виконав, а тому зобов'язаний повернути ОСОБА_2 отримані в борг кошти на підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем коштів є безпідставним, необґрунтованим та спростовується вище зазначеними правовими висновками, оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.