У Х В А Л А

Іменем України

18 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Бадзелюка П.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

13.10.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і уточнивши в подальшому підстави та предмет позову остаточно мотивувала його наступним. 14.08.1993 сторони уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2012 шлюб був розірваний, дітей було залишено на вихованні та проживанні у матері. Після припинення шлюбу відповідач переїхав у іншу місцевість, сторони стали проживати окремо. Позивач із дітьми постійно проживали у незареєстрованому житловому будинку по АДРЕСА_1 До моменту фактичного припинення шлюбу та ведення спільного господарства (15.10.2012) сторони за спільні кошти набули таке майно: недобудований житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями та спорудами вул. Польовій, 13 в с. Барвінок Ужгородського району; автомобілі: ВАЗ 2101; Mercedes-Benz Sprinter, д/н НОМЕР_1; Volkswagen Passat, д/н НОМЕР_2; легковий причіп «Бджілка».

На даний час будівництво будинку завершено, однак, будинок у експлуатацію не введено, право власності на нього не зареєстровано. Після розірвання шлюбу ринкова вартість будинку визначалася в розмірі 633700,00 грн, на час пред'явлення позову ринкова вартість будинку становить 1668900,00 грн. Провести оцінку транспортних засобів неможливо, оскільки вони знаходяться у відповідача.

За загальним правилом, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки подружжя у майні в разі його поділу передбачаються рівними (ст.ст. 22, 28 КШС України, ст.ст. 60, 70, 69-72 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України). Обсяг і дійсна вартість майна, що підлягає поділу, визначається на час припинення ведення подружжям спільного господарства, в разі недосягнення згоди щодо вартості майна така визначається на час розгляду справи судом.

Крім того, у 1992 році Баранинською сільською радою ОСОБА_3 була надана у довічне успадковуване володіння земельна ділянка площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Однак, за змістом положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, у разі поділу житлового будинку, що знаходиться на такій належній одному з подружжя земельній ділянці, до особи, яка не мала права власності на землю, переходить це право в розмірі частки у праві власності у спільному майні будівлі. Відтак, підлягає визнанню за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.

Беручи до уваги, що спірний будинок не уведений в експлуатацію, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо ступінь його готовності і технічний стан допускають можливість визначити окремі його частини, що підлягають виділу, та є технічна можливість доведення до кінця будівництва цих частин.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 остаточно просила: визнати незавершений будівництвом будинок із надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного недобудованого будинку. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.03.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила, вважає його незаконним і необґрунтованим. Скаргу обґрунтовує загалом тими самими доводами і обставинами, якими мотивувався позов. Окрім цього, зазначає, що договір дарування від 03.12.2015, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 подарував спірний будинок їх сину ОСОБА_3, порушує права позивача як співвласника будинку, а також права доньки сторін ОСОБА_4. Відповідач зареєстрував одноосібно право власності на будинок під час судового спору, майно вибуло з власності позивача поза його волею, а син сторін набув у власність майно від батька, який не мав права його відчужувати, тому за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України це майно підлягає витребуванню від добросовісного набувача (сина сторін ОСОБА_3) на користь позивача. Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, а її позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Бадзелюка П.П., які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Пред'являючи до ОСОБА_3 позов про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 ґрунтувалася на положеннях ст.ст. 22, 28 КШС України, ст.ст. 60, 69-71 СК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), інших норм законодавства щодо виникнення цивільних прав і обов'язків, набуття подружжям під час перебування в шлюбі майна у спільну сумісну власність із презумпцією рівності їх часток при поділі майна. ОСОБА_1 виходила з належності до майнової маси, що відповідно до її правової позиції підлягала поділу, незавершеного будівництвом будинку із надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, і пред'явила відповідні вимоги.

На підтвердження своїх вимог позивач подав рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2012, що набрало законної сили 26.10.2012, про розірвання укладеного 14.08.1993 із ОСОБА_3 шлюбу, рішення Баранинської сільради Ужгородського району від 18.08.1992 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1000 кв. м в с. Барвінок у довічне успадковуване володіння, матеріали щодо оцінки будинку АДРЕСА_1 станом на 01.06.2013 в розмірі 633700,00 грн, станом на 04.09.2015 в розмірі 1668900,00 грн, певну технічну документацію на будинок (а.с. 7, 12-25).

Заперечуючи пред'явлений до нього позов, відповідач ОСОБА_3 надав суду копію договору дарування житлового будинку, посвідченого 03.12.2015 держнотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 3-1178, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці із кадастровим НОМЕР_3 площею 0,1200 га, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 61-62). Зі змісту договору випливає, що будинок, який дарувався, належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва серії НОМЕР_4 про право власності на нерухоме майно, виданого 02.12.2015 Реєстраційною службою Ужгородського міськрайуправління юстиції і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за р/н 248, номер запису про право власності - 11527818. Право власності на будинок за обдарованим ОСОБА_6 зареєстровано 03.12.2015, номер запису про право власності - 12345902, р/н об'єкта нерухомого майна - 48 (а.с. 63-64).

Таким чином, на час вирішення спору судом власником житлового будинку був ОСОБА_6, а завершений будівництвом житловий будинок був оборотозтатним об'єктом нерухомого майна, тому не відповідав предмету позову, сформульованому позивачем.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 202, 204, 316-319, 321, 328, 380, 386, 509, 629 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, із правочинів, правомірність набуття права власності та правочину презюмуються, власник нерухомого майна вправі вимагати захисту свого права. Особа розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами, здійснює право на захист на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Будучи обізнаним із обставинами, що мають істотне значення в справі, позивач не змінював свого позову, не пред'являв нових (інших) вимог, не ставив питання про залучення до участі в справі у відповідному процесуальному статусі іншої особи (ст. 31 ч. 2, ст. 32 ч. 1, ст. 33 ч. 1 ЦПК України) тощо.

За вимогою, результатом вирішення якої є позбавлення особи права власності на майно, обмеження цього права, зміна обсягу відповідних прав тощо є власник майна, про права на яке йдеться, власник не може бути позбавлений права на судовий захист від позову. Власник будинку ОСОБА_6, який має чинні правовстановлюючі документи на майно, не був відповідачем за позовом, вирішення без його участі питання право на належне йому майно недопустиме. Об'єкт нерухомості, щодо прав на який був пред'явлений і підтримувався позов, не відповідає дійсним обставинам, позаяк є інший об'єкт - завершений будівництвом і оформлений у власність житловий будинок, що, безвідносно до інших обставин, повинно враховуватися в спорі. Стосовно відповідача ОСОБА_3 колегія суддів констатує, що він є належним відповідачем власне за вимогами про поділ майна подружжя, проте, у силу наведених вище обставин, зміна яких не була врахована позивачем, задоволення за обраної позивачем правової позиції та конструкції даного позову пред'явленої до цього відповідача вимоги виключалося.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію позивача, що не враховує наявних дійсних обставин і доводи якої не спростовують правильності по суті рішення суду, а щодо ймовірного порушення прав інших осіб знаходяться за межами даного позову, слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді