Справа № 375/555/16-ц Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/402/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 21.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулисядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнили і мотивували тим, що 3 серпня 2007 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір, за яким вона отримала готівкою кошти в сумі 40000 доларів США терміном на 15 років із розрахунку 14,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між нею і банком в цей же день 3 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки належної їй земельної ділянки площею 0,0595 га по вул.Прикордонна 36-а у м.Києві. Її поручителем за кредитним договором є ОСОБА_3, який згідно договору поруки від 3 серпня 2007 року зобов'язався відповідати перед банком за виконання нею зобов'язань.

Посилалися, що умови укладеного кредитного договору суперечать низці нормативно-правових актів та порушують їх права і охоронювані законом інтереси, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Зокрема, при укладенні договору банк не надав ОСОБА_2 у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що свідчить про відсутність у позичальниці інформації щодо свідомого вибору кредиту. Умови кредитного договору не містять мети отримання кредиту, хоча кредит надавався для споживчих цілей, у договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, що суперечить ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банком не включено до кредитного договору графік платежів із розрізом сум погашення основного боргу, процентів тощо. Порушені права ОСОБА_2 як споживача, бо відсутня рівність у відносинах сторін, на неї покладені всі ризики, щодо повернення кредиту, покладено значну кількість обов'язків, що свідчить про дисбаланс договірних прав і обов'язків на користь банку.

Вказували, що станом на 3 серпня 2007 року, тобто на час укладання договору ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій, бо не мав відповідної ліцензії, а отже на мав права надавати кредити готівкою в іноземній валюті фізичним особам. Вимоги банку сплачувати проценти у валюті суперечать постанові НБУ № 200 від 30 травня 2007 року. Банк поклав на позичальницю усі ризики, пов'язані із коливанням курсу гривні до долара, в результаті чого її заборгованість перед банком у гривневому еквіваленті зросла.

Крім того, кредитний договір було укладено між сторонами без додержання належної форми, а саме текст договору оформлено на бланку ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», а для посвідчення угоди також застосовано печатку ТОВ, яке на момент угоди припинило свою діяльність, про що свідчить запис в ЄДРПОУ, хоча в договорі зазначено іншу організаційну назву - Публічне акціонерне товариство.

Вказували, що у зв'язку із недійсністю кредитного договору, підлягають визнанню недійсними і договір іпотеки та договір поруки, як похідні від кредитного.

У зв'язку з наведеним просили визнати недійсними: кредитний договір, укладений 03 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра», договір іпотеки, укладений 03 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра», та договір поруки, укладений 03 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Надра».

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд ухвалив рішення без витребування і дослідження доказів, які вона просила витребувати. Висновки суду про те, що даний позов направлений не на відновлення справедливості, а на затягування розгляду позовної заяви банку до відповідачів про стягнення боргу з метою уникнення погашення заборгованості, є безпідставними. Суд в рішенні не дав належної оцінки та не встановив момент коли позивач дізнався про порушення свого права та не врахував, що позивач дізналася про порушення свого права лише у березні 2015 року. Суд невірно врахував заяву банку про застосування позовної давності. Суд не взяв до уваги правову позицію, яка сформувалася із судової практики і практики Європейського суду з прав людини.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської областіяк незаконне.

Представники ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

ОСОБА_3 є належним чином повідомлений про час розгляду справи згідно вимог ч.5 ст.74 ЦПК України (відмітка пошти про відсутність за вказаним ним місцем проживання), не з'явився, його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Згідно положень ст.215 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Ухвалюючи рішення, суд взагалі не зазначив у рішенні встановлені судом обставини, тобто не послався на факти, що мають правове значення для вирішення спору, які встановлені судом за результатами дослідження доказів.

Крім того, суд не навів у рішенні оцінку доказів, тобто не вказав мотиви, з яких бере до уваги одні або відхиляє інші докази, які доводять чи спростовують певні обставини у справі. Суд у рішенні взагалі нічого не вказав і не послався на докази.

Наведене є грубим порушенням норм цивільного процесуального права та свідчить про незаконність і необгрунтованість судового рішення.

Відмовляючи у позові, суд вказав, що позивачем не доведено недодержання відповідачем в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. В той же час в цьому ж рішенні суд послався на відмову у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Отже, суд відмовив у позові одночасно як з підстав недоведеності вимог, так і з підстав пропуску строку позовної давності, що порушує приницип законності і обгрунтованості рішення та суперечить ст.215 ЦПК України, за положеннями якої суд в обов'язковому порядку має спочатку встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту у обраний ним спосіб чи слід застосувати строк позовної давності.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що даний позов направлений не на відновлення справедливості, а на затягування розгляду позовної заяви, поданої ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до відповідачів про стягнення боргу за кредитом з метою уникнення погашення заборгованості, що фактично є припущенням і порушує вимоги статей 60, 213 ЦПК України щодо законості і обгрунтованості рішення, згідно яких висновки не можуть грунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи даний спір, суд допустив порушення норм процесуального права, що виразилося у наступному.

На виконання ухвали суду від 06 липня 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали позов, який прийнятий судом, визначивши свій статус як позивачів (а.с.77). В той же час ухвалою суду від 27 липня 2016 року суд визнав ОСОБА_3 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таке суперечить вимогам процесуального закону, поскільки як вище вказувалося ОСОБА_3 заявлені вимоги про визнання недійсним в тому числі договору поруки, де він є позивачем, таке право є виключним правом сторони розпоряджатися своїми правами згідно ч.2 ст.11 ЦПК України.

Вказані дії по зміні статусу позивача ОСОБА_3 є грубим порушенням норм процесуального закону, який не надає суду такої можливості.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах спарви, ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 03 серпня 2007 року мiж ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договiр, згідно якого банк зобов'язався надати позичальниці на споживчі потреби кредит в розмірі 40698 доларiв США терміном до 02 серпня 2022 року із сплатою 14,5 % річних за користування коштами.

В цей же день 03 серпня 2007 року мiж ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 передала банку в іпотеку належне їй майно у вигляді земельної ділянки площею 0,0595 га по вул.Прикордонна 36-а у м.Києві.

Поручителем за вказаним кредитним договором є ОСОБА_3, який за договором поруки від 03 серпня 2007 року зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов'язань.

Також судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір та його зміст відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, повну і детальну інформацію про права і обов'язки його учасників, порядок отримання і повернення кредиту, розмір платежів, відповідальність сторін.

З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними кредитного договору з підстав порушення прав ОСОБА_2 як споживача.

При цьому колегія суддів виходить з того, що кредитний договір відповідає актам цивільного законодавства, докази про те, що при укладенні кредитного договору з боку банку мало місце здійснення нечесної підприємницької практики чи недобросовісність, що заборонено Законом України «Про захист прав споживачіва», позивачами суду не надані і в матеріалах справи відсутні.

З цих же підстав суд відмовляє у визнанні недійсними забезпечувальних договорів іпотеки та поруки.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні кредитного договору банком не було надано позивачці як споживачу передбачену законом інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, повідомлення про валютні ризики, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» необгрунтовані.

Підписаний позивачкою кредитний договір та додатки містять повну і детальну інформацію про права і обов'язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та містить всю необхідну інформацію для його укладення. Зокрема п.п.2.1, 3.1, 4.1-4.3, 6.1-6.2 договору містять інформацію про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, розмір процентів, порядок та умови повернення кредитних коштів, в тому числі у випадку прострочення платежів. Додаток № 1 до договору (графік платежів) містить як розмір, так і період внесення щомісячного платежу на погашення кредиту.Позивачка мавла можливість на ознайомлення із умовами договору та у випадку незгоди відмову у його укладенні. При цьому вся необхідна інформація міститься як у договорі, так і у додатках.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими, бо є жорсткими у відношенні позивача, в договорі відсутня рівність у відносинах сторін, на позичальника покладені ризики та значну кількість обов'язків, що є порушенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі доводи не грунтуються на матеріалах справи і суперечать оспорюваному кредитному договору, з якого вбачається, що його зміст відповідає діючому цивільному законодавству, сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. Оспорюваний кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за невиконання договору, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Видача кредиту у валюті доларах США та можливі коливання курсу не є несправедливими умовами договору, поскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті, однак з такимим умовами договору погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик.

Доводи апеляційної скарги про те, що видача кредиту в іноземній валюті є порушенням законодавства, не грунтуються на законі.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного кнтролю».

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час видачі кредиту законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку (п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Отже, у разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ КБ «Надра» на момент укладення оспорюваного позивачами кредитного договору мав банківську ліцензію НБУ № 28 від 17 липня 2007 року з дозволом № 28-2 від 17 липня 2007 року на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією і який мається в матеріалах справи (а.с.37-38).

За таких обставин посилання апелянта на відсутність у банку права надавати кредит у валюті та необхідність отримання індивідуальної ліцензію для здійснення таких операцій, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи з огляду на те, що суд ухвалив рішення без витребування і дослідження доказів, які вона просила витребувати, безпідставні, поскільки банківська ліцензія НБУ № 28 від 17 липня 2007 року з дозволом № 28-2 від 17 липня 2007 року на здійснення валютних операцій надана представником банку і міститься в матеріалах справи.

Решта відомостей, які на думку апелянта слід витребувати, зокрема курси купівлі-готівкової валюти, виписку з рахунків погашення заборгованості, оригінал документу, що підтверджує видачу кредиту тощо пов'язавні із виконанням укладеного договору кедиту, і не стосуються предмета спору, бо вказані обставини виникли після укладення договору, а предметом спору є визнання недійсним правочину, що у свою чергу означає недотримання вимог закону до чи в момент укладення договору.

Доводи скарги про те, що кредитний договір було укладено між сторонами без додержання належної форми, а саме текст договору оформлено на бланку ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», а для посвідчення угоди також застосовано печатку ТОВ, яке на момент угоди припинило свою діяльність, про що свідчить запис в ЄДРПОУ, хоча в договорі зазначено іншу організаційну назву - Публічне акціонерне товариство, безпідставні.

Бланк, на якому укладено договір, не має правового значення для вирішення даного спору, бо ці обстаивни не передбачені ст.203 ЦК України як підстава для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що договір правомірно укладено представником банку ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої 23 липня 2007 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», в тому числі в цей же день укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, при укладанні якого вказана як довіреність на ім'я ОСОБА_4 і її повноваження, а також правоздатність і дієздатність ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», перевірялася нотаріусом і він про це вказав у тексті договору (а.с.66).

Доводи скарги про застосування банком нечесної підприємницької практики при укладенні кредитного договору безпідставні, поскільки позивачка всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надала суду передбачених ст.57 ЦПК України доказів, які б підтверджували її доводи щодо застосування банком нечесної підприємницької практики при укладенні кредитного договору.

Колегія суддів не застосовує позовну давність, про що просив банк у наявній у справі письмовій заяві, поскільки відмовляє у позові з підстав недоведеності позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: