Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Укртранснафта», приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп Олександр Едуардович, про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частиниспільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права спільної часткової власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частиниквартири АДРЕСА_1.

Наобґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 27 грудня 2003 року до 12 листопада 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4

За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01 квітня 2008 року, ними придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу згоди щодо користування вказаним нерухомим майном не досягнуто, просила позов задовольнити.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 6/7 частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 431 848 грн без проведення реального виділу частки, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 71 975 грн без проведення реального виділу частки.

Посилався на те, що за час шлюбу з ОСОБА_3 придбана квартира АДРЕСА_1 переважно за рахунок коштів, наданих йому відкритим акціонерним товариством «Укртранснафта» (далі - ВАТ «Укртранснафта», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» (далі - ПАТ «Укртранснафта») на підставі договору безвідсоткової позики.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за договором позики 24 червня 2007 року між ним та ВАТ «Укртранснафта» було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Після припинення шлюбних відносин з січня 2012 року самостійно продовжує погашати позику.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 червня 2016 року, виходячи із наявних даних про суми коштів, які були сплачені ними за період проживання однією сім'єю, розмір частки, яка належить ОСОБА_3 у спірній квартирі становить 1/7 частини.

Посилаючись на вищевикладене, просив задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2016 року вказані позови були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/7 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 6/7 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 282,86 грн вартості проведеної судової будівельно-технічної експертизи.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 в іншій частині вимог.

Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в іншій частині вимог.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частини спільного майна подружжя задоволено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права спільної часткової власності на квартиру задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 500 грн 45 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1 382 грн 53 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, всього 2 882 грн 98 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2 124 грн 51 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 624 грн 06 коп. судового збору, недоплаченого ОСОБА_3 при поданні позовної заяви, та 954 грн 43 коп. судового збору, недоплаченого ОСОБА_3. при поданні апеляційної скарги, всього 1 578 грн 49 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2003 року до 12 листопада 2013 року.

29 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Укртраснафта» було укладено договір про безвідсоткову позику, за яким позикодавець надав позичальнику позику 250 тис. грн із метою покращення житлових умов позичальника, строком на двадцять років. Кошти за позикою були перераховані 12 лютого 2008 року на рахунок позичальника, відкритого в акціонерному комерційному банку «Індустріалбанк».

01 квітня 2008 року між ОСОБА_4 (покупцем) та ОСОБА_5 (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 251 369 грн.

24 червня 2008 року між ВАТ «Укртранснафта» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4, як іпотекодавець, передав в іпотеку ВАТ «Укртранснафта», як іпотекодержателю, спірну квартиру у забезпечення виконання зобов'язань за договором безвідсоткової позики від 29 грудня 2007 року.

ОСОБА_4 почав погашення позики у березні 2008 року шляхом утримання із заробітної плати. За період з 01 березня 2008 року до 31 березня 2016 року було погашено позику в сумі 69 374 грн 56 коп. За вищезазначений період згідно з Положенням «Про порядок надання цільових безвідсоткових позик працівникам ВАТ «Укртранснафта» підприємство погасило (пільгове погашення) 93 130 грн. На суму пільгового погашення за рахунок підприємства ОСОБА_4 сплачено податок із доходів фізичних осіб у сумі 16 434 грн 70 коп. Станом на 01 квітня 2016 року залишок довгострокової позики, що належить до погашення ОСОБА_4, становить 87 495 грн 44 коп.

Частково задовольняючи обидва позови, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира набута подружжям під час шлюбу за кошти, отримані ОСОБА_4 у позику та частково за кошти ОСОБА_3 (35 682 грн 73 коп.), а тому припинив право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності відповідно на 1/7 частини та 6/7 частини цієї квартири відповідно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову ОСОБА_3 та часткове задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час шлюбу за спільні кошти.

Колегія суддів повністю з такими висновками судів погодитись не може.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина то чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини, можна дійти висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані у позику грошові кошти та придбану квартиру також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, на порушення вимог ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернув, не встановив, за рахунок кого із подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, не з'ясував, яка частина коштів за кредитним договором була виплачена під час перебування сторін у шлюбі, а яка - після припинення сімейних відносин, яка частина коштів залишалась непогашеною.

Крім того, суд не надав ніякої оцінки доводам ОСОБА_4 із приводу того, що під час укладення договору довгострокової безвідсоткової позики ОСОБА_3 надала згоду на отримання позики та прийняла на себе зобов'язання проводити її погашення за рахунок спільних коштів подружжя, що після укладення договору купівлі-продажу квартири 24 червня 2008 року ОСОБА_3 погодилася на передачу придбаної квартири в іпотеку ВАТ «Укртранснафта» для забезпечення виконання зобов'язань за договором безвідсоткової позики від 29 грудня 2007 року та особисто підписала договір іпотеки.

Також не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки на порушення вимог ст. 32, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України районний суд неналежним чином вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2008 року між ВАТ «Укртранснафта» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4, як іпотекодавець, передав в іпотеку ВАТ «Укртранснафта», як іпотекодержателю, спірну квартиру у забезпечення виконання зобов'язань за договором безвідсоткової позики від 29 грудня 2007 року.

Відповідно до п. 14 договору іпотеки він діє до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем перед іпотекодержателем за договором позики від 29 грудня 2007 року. Право звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, наступає у іпотекодержателя з 31 грудня 2027 року.

Відповідно до положень статей 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, усупереч вимогам ч. 4 ст. 10, 130 ЦПК України, до участі у справі ВАТ «Укртранснафта», чиїх прав та інтересів стосується спір, не залучив, передбачених законом заходів для правильного вирішення спору не вжив.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик