Справа № 214/5066/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 лютого 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить: стягнути на свою користь з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 44582 грн. 72 коп. та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

В обґрунтування позову навела наступне. 16 вересня 2013 року о 12 год.40 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1 (далі за текстом «автомобіль «Фіат»), навпроти опори № 290 по вул. Мелешкіна в м. Кривому Розі, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість для руху, допустив наїзд на стоячий попереду автомобіль «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі за текстом «автомобіль Форд») під керуванням водія ОСОБА_4 За результатами ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

16 жовтня 2013 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було розглянуто справу про адміністративне правопорушення, суд встановив вину громадянина ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, КУпАП та постановив притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП України з застосуванням стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 400 грн.

Автомобіль «Форд» на момент ДТП належав на праві приватної власності громадянину ОСОБА_4

29 серпня 2015 року ОСОБА_4 помер.

Вона, позивачка, була дружиною померлого ОСОБА_4 отримала у спадок після його смерті автомобіль «Форд».

7 травня 2016 року зареєструвала своє право власності на автомобіль «Форд».

З моменту ДТП до березня місяця 2016 року автомобіль знаходився у пошкодженому стані, адже сім'я не мала грошових коштів для проведення відновлювального ремонту. Ремонт було проведено лише у березні 2016 року, перед оформленням права на спадщину після смерті чоловіка.

Експерт автотоварознавець визначив суму матеріального збитку, що була завдана сім'ї за результатами пошкодження у ДТП автомобіля «Форд».

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження № Д26/08/16 сума матеріального збитку становить 43732 грн. 72 коп.

За послуги по проведенню автотоварознавчого дослідження сплатила експерту 850 грн. 00 коп.

Вважає, що загальна майнова шкода, що має бути відшкодована на її користь становить 44582,72 грн. = (43 732, 72 + 850,00).

Винна у ДТП особа - ОСОБА_3 в добровільному порядку суму завданих матеріальних збитків не відшкодував, а отже є усі підстави для звернення до суду для примусового стягнення завданих збитків.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ст.1192 ЦК України: з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розглядаючи справу 6-2808цс15 Верховний суд України постановив правову позицію, відповідно до якої: потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю та надав пояснення, з яких вбачається, що автомобіль відремонтований, документів щодо витрат на проведення ремонту, надати не може. Затрати такі як у висновку. Крім того, надав письмові пояснення, в яких викладено наступне. Позовні вимоги ОСОБА_2 по відшкодуванню майнової шкоди за пошкодження автомобіля Форд Фюжен у розмірі 44 582,72 грн. ґрунтуються на тому, що дана сума є необхідною для проведення відновлювального ремонту. Ця сума визначена експертом автотоварознавцем ОСОБА_5 при проведенні автотоварознавчого дослідження № Д26/08/16. Автомобіль «Ford Fusion» д.н. НОМЕР_2 був придбаний подружжям за спільно нажиті кошти під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб И-КИ №4937332. Шлюб укладено 23.06.1984 року. Виходячи з того, що автомобіль був куплений у шлюбі, він являється спільною сумісною власністю подружжя. Що означає, що ОСОБА_2 є співвласником та має таке само право вимоги (майнове право) на відшкодування шкоди за його пошкодження як і її чоловік ОСОБА_4 Майнова шкода, що була заподіяна у ДТП 16.09.2013 року залишилася не відшкодованою до сьогоднішнього дня, тому 12.09.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою. Відповідно до ч.1,ч.3 ст.368 ЦК України: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст.369 ЦК України: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Справи за позовами про захист права власності належать до найбільш поширених категорій цивільних справ і, як правило, розглядаються відповідно до законодавчих норм. Однак, слід зауважити, що прогалини в регулюванні відносин у сфері права власності спричиняють деякі труднощі у застосуванні судами чинного законодавства. Мета проведення зазначеного аналізу вивчення судової практики розгляду цивільних справ, повязаних із набуттям, припиненням, здійсненням та захистом права власності, виявлення складних і спірних питань, що виникають у суддів при вирішенні зазначених спорів, надання пропозицій щодо можливих шляхів їх розвязання. Поняття та зміст права власності, межі його здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Через категорії «межі здійснення субєктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення субєктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав. Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 ЦК. Так, обмеження встановлюються щодо окремих субєктивних прав як засіб стримання особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб (при праві переважної купівлі) або суспільних інтересів (збереження памяток культури, історичних цінностей). Згідно до ст.22 ЦК України: особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом надіслання його представникові смс-повідомлення. Представник відповідача вдруге поспіль не зявився у судове засідання, подав заяву про відкладення розгляду справи, зазначивши причину неявки - знаходження в іншому місті, яка визнана судом неповажною. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв'язку з викладеним, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: паспорт (а.с.4-5), свідоцтво про шлюб (а.с.7), свідоцтво про смерть (а.с.8), свідоцтво про спадщину за законом (а.с.9), свідоцтво про реєстрацію (а.с.10), висновок дослідження (а.с.14-29), квитанція (а.с.30), постанова суду (а.с.31).

Суд, керуючись вимогами ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні паспорт (а.с.4-5), свідоцтво про шлюб (а.с.7), свідоцтво про смерть (а.с.8), свідоцтво про спадщину за законом (а.с.9), свідоцтво про реєстрацію (а.с.10), належними доказами, так як ці доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про належність автомобіля «Форд», сімейні стосунки позивача та колишнього власника автомобіля.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні висновок (а.с.14-29) та квитанцію (а.с.30) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про розмір шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Форд».

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Визнані судом належними та допустимими докази на думку суду є достовірними.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини.

Як передбачено ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено постановою суду від 16 жовтня 2013 року, 16 вересня 2013 року о 12 год. 40 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Фіат» навпроти опори № 290 по вул. Мелешкіна в м. Кривому Розі, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість для руху, допустив наїзд на стоячий попереду автомобіль «Форд», під керуванням водія ОСОБА_4 За результатами ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Автомобіль «Форд» на момент ДТП належав на праві приватної власності громадянину ОСОБА_4, який перебував у шлюбі з ОСОБА_2 Вказаний автомобіль придбаний подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі.

29 серпня 2015 року ОСОБА_4 помер.

Позивач ОСОБА_4 22 квітня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді вказаного автомобіля «Форд» та 7 травня 2016 року зареєструвала право власності на автомобіль «Форд».

Сума матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля становить 43732 грн. 72 коп.

За послуги по проведенню автотоварознавчого дослідження позивач сплатила експерту 850 грн. 00 коп.

Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України, СК України, Законом України «Про дорожній рух».

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», водій, як учасник дорожнього руху, зобов'язаний дотримуватися «Правил дорожнього руху». ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3, як водії, керуючи відповідно автомобілями, були учасниками дорожнього руху, відповідно до вимог ст. 14 названого Закону повинні були дотримувати вимог «Правил дорожнього руху», які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі за текстом «Правила»).

Судом встановлено, що 16 вересня 2013 року ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 2.3б, 12.1 «Правил», внаслідок чого був пошкоджений автомобіль «Форд» порушень вимог «Правил» ОСОБА_4 допущено не було.

Стаття 22 ЦК України надає право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. Згідно ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається до реальної вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення речі. Сума матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Форд», яка складається з вартості виконаного відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, дорівнює 43732 грн. 72 коп. Суд вважає, що визначена у висновку автотоварознавчого дослідження сума матеріальних збитків у розмірі 43732 грн. 72 коп., відповідає реальним витратам, понесеним позивачем, а тому приймає цю суму як належну для відшкодування.

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який помер 29 серпня 2015 року, станом на 16 вересня 2013 року, були співвласниками автомобілю «Форд».

Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі - володіє транспортним засобом. Згідно ст.1188 ч.1 п.1 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 станом на 16 вересня 2013 року був володільцем автомобіля «Фіат», який є джерелом підвищеної небезпеки. Оскільки автомобіль «Форд» пошкоджений внаслідок винних дій водія автомобіля «Фіат», то ОСОБА_3, як володілець автомобіля «Фіат», повинен нести відповідальність за завдану позивачу шкоду.

Враховуючі, що відповідач не довів, що шкода позивачу завдана не з його вини, позивач має право на відшкодування завданої матеріальної шкоди у сумі 43732 грн. 72 коп.

Суд вважає, що витрати на оплату дослідження, не є матеріальною шкодою, повязаною з відновлювальним ремонтом, а тому не підлягають відшкодуванню.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України звернулася до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права на відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, належить стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 368, 1167, 1187, 1188, 1192 ЦК України, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», ст. ст. 10, 11, 88, 208, 210, 212-215, 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 43732 грн. 72 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов