Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/644/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ВолошинаВ.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

10.10.2016 позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон України до Французької Республіки дитині ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_5 у супроводі матері в період з 01.11.2016 по 01.11.2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.05.2005 вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживає з нею за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2015 шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

У зв'язку із наявною у неї можливістю систематичного неодноразового вибуття до Французької Республіки для стабільного короткострокового проживання та працевлаштування через довготермінове відрядження до Французької Республіки постала нагальна потреба в оформленні пакету документів для виїзду за кордон їхнього з відповідачем спільного сина ОСОБА_6.

Позивач зазначала, що такі подорожі необхідні їхньому сину для ознайомлення з культурою інших народів і стимулювання дитини до вивчення іноземних мов, також подорожі нададуть можливість оздоровити дитину в період відпочинку біля узбережжя Середземного моря, Альпійських горах, Женевського озера та інших оздоровчих курортів.

Проте, відповідач ігнорує всі прохання в оформленні необхідного пакету документів для виїзду за кордон дитини, а в особистих розмовах категоричний проти виїзду сина з нею за кордон. Відповідачем залишені без задоволення та без відповіді направлені нею на його адресу проживання та місця роботи листи-вимоги про оформлення згоди на виїзд за кордон сина.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Зокрема зазначав, що в порушення вимог ст. 19 СК України справа розглянута за відсутності представника Служби у справах дітей та їх висновку. Спір між батьками про отримання дозволу на виїзд дитини за кордон, як зазначив представник позивача, належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, та відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. Суд першої інстанції безвідповідально не забезпечив та позбавив права малолітню дитини висловити свою думку з приводу спірного питання, чим порушив як національне так і міжнародне законодавство. Рішення суду ухвалене, на думку представника позивача, на поясненнях відповідача, що не підтверджено належними доказами. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи була повідомлена, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька до 01.11.2020 лише за розсудом матері без дозволу батька, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виїзд дитини за кордон без згоди батька буде порушувати права дитини, суперечить її інтересам.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2005 року.

Згідно свідоцтву про народження, малолітній ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є сторони по справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 11).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2015 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 4-4зв.). Син сторін ОСОБА_6 проживає з матір'ю ОСОБА_4, а батько дитини ОСОБА_5 приймає участь у вихованні та утриманні сина, що не заперечувалося та не було спростовано сторонами.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

За змістом ст. ст. 7, 141, 151 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини, Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини та її виховання, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, а в разі проживання з одним із батьків має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками.

Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пред'являючи позов до суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька на термін 4-ри роки позивач фактично хоче змінити місце проживання дитини з України на Французьку Республіку на тривалий період часу. У підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду довідку (а.с. 5) Департаменту менеджменту персоналу МЗС України від 22.09.2016 за №201/36-919-4084 про відрядження ОСОБА_4 до Французької Республіки для роботи у посольстві з листопада 2016 року. Зазначена довідка містить інформацію, що відповідно до Закону України «Про дипломатичну службу» довготермінове відрядження дипломатичних працівників, як правило, триває до 4 років. А також було надано копію листа звернення позивача до відповідача щодо дачі згоди на виїзд дитини до Французької Республіки. Позивач просила суд розглянути справу у її відсутності. До апеляційного суду позивач надала копію контракту у системі органів дипломатичної служби №105 від 21 листопада 2016 року (а.с.55-58) тоді, як позов до суду було пред'явлено 10.10.2016, згідно якого позивач термінується у довгострокове відрядження із забезпеченням заробітної плати. Разом з нею від'їжджає син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зі змісту зазначеного контракту не вбачається, що умови контракту передбачають від'їзд разом із матір'ю і сина сторін ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Інших доказів матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що відповідачем не надано доказів того, яким чином буде забезпечений фізичний, духовний та моральний розвиток сина, його умови і місце навчання, забезпечення подальшого зайняття сином вейкбордингом та участі у відповідних спортивних змаганнях, створені належні умови для розвитку природних здібностей дитини під час перебування позивача у Французькій Республіці, шляхи подолання мовного бар'єру, так як ОСОБА_6 не володіє французькою мовою, а рівень знань англійської мови не дозволяє отримати освіту без перекладача, умови забезпечення отримання сином загальнообов'язкової середньої освіти та складання підсумкової державної атестації учнями 9-х класів в Україні після його повернення на батьківщину через чотири роки. До того ж, він як батько, постійно бере активну участь у вихованні сина, його фізичному, духовному розвитку та матеріальному забезпеченні, систематично зустрічається з дитиною, син досить часто їздив на відпочинок за кордон з ним та з дідусем (його батьком), при цьому жодних проблем з дозволом на виїзд не виникало, він та позивач неодноразово надавали свою згоду на виїзд ОСОБА_6 за кордон.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-Х11 від 21 січня 1994 року, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог ст. 19 СК України при розгляді справи за відсутності представника Служби у справах дітей та їх висновку, а також те, що суд безвідповідально не забезпечив та позбавив права малолітню дитини висловити свою думку з приводу спірного питання, чим порушив як національне так і міжнародне законодавство, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав до задоволення заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача та позивач також не навели таких обставин.

Позивачем не надано доказів забезпечення її та її дитини в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу та засобами для існування. Також син сторін не володіє французькою мовою, що також буде обмежувати дитину у необхідному спілкуванні та отриманні освіти.

Положенням ч.ч. 1-2 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, законодавець поклав зобов'язання на сторони справи доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, а не на суд.

А як вбачається з матеріалів справи, позивач в суді першої інстанції не приймала участі у розгляді справи та висловила своє бажання про розгляд справи у її відсутності. А тому, правові підстави у суду першої інстанції щодо виклику до суду малолітнього сина сторін та заслуховування його думки з приводу спірного питання за ініціативою суду не було.

Окрім того, законодавчо визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а не висновку (заключення) органу опіки та піклування.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: