Номер провадження 2/243/553/2017
І м е н е м У к р а ї н и
«24» січня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Хаустової Т.А.
за участю: секретаря судового засідання - Каліух К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 01 вересня 2013 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі 4000,00 грн., які ОСОБА_2 зобовязався повернути у строк до 01 листопада 2013 року, про що ОСОБА_2 власноруч написав Розписку про отримання грошових коштів.
Станом на 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 повернув йому гроші у сумі 500,00 грн., залишок коштів у розмірі 3500,00 грн. відповідачем не повернуті, добровільно виконати зобовязання за договором позики не бажає, при останній зустрічі відповідач заявив, що не збирається повертати борг, оскільки не має такої можливості за відсутності коштів.
На момент звернення до суду відповідач не повернув борг, тим самим прострочив виконання грошового зобовязання, тому він просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 3500,00 грн., суму індексу інфляції у розмірі 3819,06 грн., 3% річних за користування позикою у розмірі 332,50 грн., а усього - у загальній сумі 7651,56 грн..
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, хоча про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. 24 січня 2017 року надав до суду Заяву про розгляд справи без його участі, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.13).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився.
У звязку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ Укрпошта) (а.с.10).
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
- фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.»
У відповідності до п.1 ОСОБА_3 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме».
Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження.
При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача.
Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.»
і тому з 06 січня 2017 року відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість.
Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.
У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.
У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2013 року між ОСОБА_1, як позичкодавцем та ОСОБА_2, як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого ОСОБА_1 позичив грошові кошти у сумі 4000,00 грн., які ОСОБА_2 зобовязувався повернути ОСОБА_1 до 01 листопада 2013 року (а.с. 4).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
На підтвердження укладення Договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей.
На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобовязань і отримання грошей у сумі 4000,00 грн. відповідачем ОСОБА_2 01 вересня 2013 року власноручно складена Розписка, відповідно до якої, він, ОСОБА_2, взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4000,00 грн. Гарантує повернення вищевказаних сум у строк до 01 листопада 2013 року ( а.с. 4).
Суд звертає увагу, що у Розписці, яка була предметом дослідження в судовому засіданні, зазначені: сторони зобовязання ( позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й Розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання договору позики між ним та позивачем і фактом передачі йому грошових коштів. Відповідач не оскаржував договори позики з підстав неотримання ним грошових коштів.
Тому приходить до обґрунтованого висновку, що цією Розпискою відповідач ОСОБА_2 власноручно посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у сумі 4000 грн. (а.с.4).
Оригінал Розписки від 01 вересня 2013 року, написаний власноручно відповідачем ОСОБА_2, був представлений в судове засідання позивачем та досліджений судом. ( а.с. 15).
У Розписці, яку власноручно написав відповідач, від 01 вересня 2013 року зазначені: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання 01 вересня 2013 року договору позики між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 і фактом передачі йому грошових коштів.
Також в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобовязань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі 4000 грн., а також написання Розписки, тобто з 01 вересня 2013 року відповідач не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена Розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, що передбачено ст. 1051 ЦК України.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав оригінал Розписки від 01 вересня 2013 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 взяв у нього в борг 4000,00 грн.
Наявність у кредитора оригіналу розписки свідчить про наявності невиконаного зобовязання.
У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13).
Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позивач ОСОБА_1 зазначає, що 31 січня 2014 року ОСОБА_2 повернув йому 500,00 грн. в рахунок погашення боргу за Розпискою від 01 вересня 2013 року, про що ОСОБА_1 зробив відповідний запис у Розписці від 01 вересня 2013 року, де зазначив, що він, ОСОБА_1, 31 січня 2014 року отримав від ОСОБА_2 500,00 грн. в рахунок погашення боргу за Розпискою від 01 вересня 2013 року (а.с. 4).
Проте у визначений Розпискою кінцевий строк до 01 листопада 2013 року та до теперішнього часу суму позики у розмірі 3500,00 грн. відповідач не повернув.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Оригінал боргового документу, тобто Розписка відповідача ОСОБА_2 від 01 вересня 2013 року до суду надана позивачем, тобто кредитором, оригінал цього боргового документу долучений до матеріалів справи ( а.с.15). На Розписці від 01 вересня 2013 року зроблено напис ОСОБА_1 про повернення ОСОБА_2 частини боргу за Договором позики від 01 вересня 2013 року. Наявність боргового документа - Розписки у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань за Договором позики від 01 вересня 2013 року ( а.с. 15).
«Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобовязання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця.
(ОСОБА_4 правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.)».
Окрім того, у відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню.
Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 01 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4000,00 грн. та повернув частково грошові кошти у сумі 500,00 грн., суд вважає за необхідне повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 суму боргу за Договором позики від 01 вересня 2013 року у розмірі 3500,00 грн. (4000,00 грн. - 500,00 грн.)
У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.»
Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобовязання в не залежності від наявності вини в його діях. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В судовому засіданні встановлено і належним чином не спростовано відповідачем, що 01 вересня 2013 року між ОСОБА_1, як позичкодавцем та ОСОБА_2, як позичальником було укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого ОСОБА_1 позичив грошові кошти у сумі 4000,00 грн., які ОСОБА_2 зобовязувався повернути ОСОБА_1 до 01 листопада 2013 року.
Судом встановлено, що розмір і порядок одержання позикодавцем процентів в борговій розписці від 01 вересня 2013 року не зазначено, а тому в цьому випадку при відсутності домовленості сторін, розмір процентів повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України і виплачуватися щомісяця до дня повернення позики.
Зобовязання, як зазначено в статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 525 ЦК).
У спірних правочинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 винятки з цього правила не встановлювались.
Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Тому з відповідача на користь позивача належить стягненню 3% річних за 3 роки два місяці прострочення платежу у сумі 332,50 грн. ((4000,00 грн. 500,00 грн. =3500,00 грн.) сума позики * 3% річних 3 роки 2 місяці прострочення зобовязання / 100).
Крім того, відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).
Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача розміру заборгованості за договором позики 3500,00 грн., нарахованих процентів у сумі 332,50 грн. та суми індексу інфляції у сумі 7319,06 грн., а всього 7651,56 грн.
Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України „ Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати .
У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати».
Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складала 1378,00 грн.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551 грн. 21 коп. (а.с.1).
Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 551 грн. 21 коп., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 витрати по сплаті ним судового збору у розмірі 551 грн. 21 коп.
У відповідності до абз.2 п. 49 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»
- Після закінчення розгляду справи витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, підлягають розподілу судом відповідно до статті 88 ЦПК України».
Як встановлено в судовому засіданні, оголошення у пресі про виклик до суду відповідача ОСОБА_2 було оплачено позивачем у розмірі 130,00 грн. (а.с.14), які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Висновками Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01лютого 2014 року, п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 10, 11, 27, 58, 60, 61, 79, 84, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, громадянина України, паспорт серії ВЕ№303806, виданий 01 червня 2002 року Горлівським ГУ УМВС України у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, суму боргу за договорами позики від 01 вересня 2013 року у розмірі 7651 грн. 56 коп. ( сім тисяч шістсот пятдесят одна грн. 56 коп.)
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, громадянина України, паспорт серії ВЕ№303806, виданий 01 червня 2002 року Горлівським ГУ УМВС України у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп. (пятсот пятдесят одна грн. 21 коп.) та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у сумі 130,00 (сто тридцять) грн.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення постановлено та підписано в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4