Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1804/16-ц Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 21 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Широкової Л.В

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук Ольги Миколаївни про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на них

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 10 лютого 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладено договори дарування, відповідно до умов яких вона подарувала майно - житловий будинок і земельну ділянку площею 0,1871 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

До укладення договору дарування позивач вважала, що відбудеться оформлення заповіту чи укладення договору довічного утримання з сином ОСОБА_3, однак після укладення спірного договору відповідач почав виганяти її з будинку, допомоги на її утримання не надавав.

Відтак, позивач вважає, що відповідач ввів її в оману щодо подальших обов'язків по її утриманню і догляду та самого правочину дарування, тому просить визнати договори дарування недійсними на підставі ст. 230 ЦК України та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем на вказане майно.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером за віком, зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3.

На підставі договору дарування, посвідченого 18.06.2004 р. Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області за реєстровим № 2-1444, позивачці належав будинок АДРЕСА_1 яким в подальшому вона вирішила розпорядитися.

Також на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачці належала земельна ділянка площею 0,1871 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, що знаходиться АДРЕСА_1

10 лютого 2016 року приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. було посвідчено договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 151, та договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 152, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно з якими дарувальник (позивач) подарувала, а обдарований (відповідач) прийняв у дар житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1871 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, що стверджується копіями цих договорів (а.с.6-7,9-10).

Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.02.2016 року № 52953945 та № 52954940, право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1871 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за цією ж адресою, на підставі вище вказаних договорів від 10.02.2016 року № 151 та № 152, посвідчених приватним нотаріусом Кушнерчук О.М., зареєстровано 10.02.2016 року за ОСОБА_3 (а.с.8, 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин недотримання сторонами оспорюваних договорів дарування в момент їх вчинення вимог ст.ст. 203, 230 ЦК України щодо дійсності правочину, зокрема, порушення вимоги щодо вільного волевиявлення дарувальника та умисного вчинення обдарованим таких дій, які ввели дарувальника в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

За положеннями ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 статті 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненням, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину, Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У пункті 20 постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Позивач не заперечує дотримання вимог цивільного законодавства щодо форми, змісту правочинів та наявності повноважень (цивільної дієздатності) на їх укладення, однак стверджує, що оспорювані нею договори мають дефект волевиявлення дарувальника, так як вона не мала наміру відчужувати належне їй майно, оскільки цей будинок є її єдиним житлом. Але, будучи особою похилого віку, позивач стверджує, що відповідач обманув її, оскільки їдучи до нотаріуса вона не знала, що їде посвідчувати саме договори дарування; при укладенні спірних договорів вона помилилась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки розраховувала, що після укладення спірних договорів син буде її доглядати та утримувати.

Однак дані доводи не можуть бути взятими судом до уваги, оскільки позивач та відповідач є матір'ю і сином, і обов'язок повнолітнього сина утримувати та доглядати непрацездатну матір встановлений нормами Сімейного кодексу України і не потребує додаткового закріплення у договорі; між батьками та дітьми договори довічного утримання не укладаються.

Договори дарування житлового будинку та земельної ділянки підписані сторонами та посвідчені нотаріально, дотримані всі істотні умови, зокрема: сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку/земельної ділянки; будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не мають правового значення.

Крім того, позивач неодноразово складала заповіти на все належне їй майно, які посвідчувались секретарем Підрудянської сільської ради Овруцького району Житомирської області. Зокрема, як вбачається із матеріалів справи, три з них до укладення 10.02.2016 року договорів дарування, а саме: 21.09.2007 р. позивач склала заповіт на користь онуки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; 06.07.2015 р. - на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та 13.01.2016 р. - на користь сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. Після укладення 10.02.2016 року договорів дарування належної їй нерухомості на користь сина ОСОБА_3, позивач 10.05.2016 р. знову складала заповіт на користь онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Доводи апелянта щодо наявності у неї наміру, в день укладення спірних правочинів, укласти заповіт на сина, а не договір дарування, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. До того ж, за місць до укладення договорів дарування, а саме 13.01.2016 року, позивачем був складений заповіт на користь сина - відповідача у справі ОСОБА_3.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність умислу та факту обману в діях відповідача, та вважав, що доводи про те, що дійсні наміри позивача не були направлені на укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом правової позиції ВСУ у справі від № 6-93цс16 від 16.03.2016р. є безпідставними, оскільки висновок у даній справі стосується визнання недійсним договору з підстав передбачених ст. 229 ЦК України щодо вчинення правочину внаслідок помилки.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, правовою його підставою ОСОБА_2 зазначала ст. 230 ЦК України. Письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч.1 ст.119 ЦПК України позивач не подавала.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Проте, позивач не позбавлена права пред'явити позов до суду про визнання договорів дарування недійсними з інших підстав.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 32 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: