Справа № 743/1496/16-ц
Провадження № 2/743/30/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2017 року смт. Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді Жовток Є.А.
при секретарі Марченко А.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ріпки справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ІНКС" - про поновлення пропущеного строку звернення до суду, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, зазначивши, що наказом № 188-к від 17.10.2016 року, його було звільнено з роботи підсобного робітника в ТОВ «ПЛАНЕТА-ІНКС", на підставі п.3 ст.60 КЗпП України, у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Вважаючи, що рішення про звільнення позивача було прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, ОСОБА_2 просив: 1) поновити пропущений строк звернення до суду; 2) поновити його на посаді підсобного робітника в ТОВ "ПЛАНЕТА-ІНКС"; 3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, в розмірі 1300 грн.; 4) стягнути з відповідача моральну шкоду, в розмірі 20000 грн; 5) стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, в розмірі 2500 грн.

В обґрунтовання своїх вимог ОСОБА_2 зазначив, що Указами Президента України від 17.03.2014 року та 14.01.2015 року, в Україні була оголошена часткова мобілізація, а Законом України Про оборону України, встановлено, що з моменту оголошення рішення про мобілізацію настає особливий період. На день звернення позивача до суду, Президентом України не приймалося рішень про демобілізацію, отже позивач був призваний на військову службу в особливий період, у звязку з чим на ОСОБА_2 поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві. Таким чином, звільнення позивача з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, є незаконним.

Позивач вказує на поважність причини пропуску місячного строку звернення до суду у звязку з тим, що він, будучи призваний на військову службу, займався пошуком адвоката, з метою отримання правової допомоги, вчиняв інші дії, спрямовані на захист порушених трудових прав (звертався до інспекції праці, прокурора, тощо).

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги ОСОБА_2 , посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково вказавши, що 17.10.2016 року позивач був звільнений з роботи із застосуванням психологічного тиску, а саме з погрозою звільнення за порушення трудової дисципліни, а наступного дня - 18.10.2016 року, вже перебуваючи у Ріпкинському РВК, дізнався, що за ним мають бути залишені місце роботи і середній заробіток. 18.10.2016 року ОСОБА_2 не був направлений до військової частини, а залишався в смт.Ріпки до 27.10.2016 року, включно. 24.10.2016 року між позивачем та адвокатом було укладено договір про надання правової допомоги, а 27.10.2016 року, сторонами підписано акт виконаних робіт, в тому числі і виготовлення позовної заяви та направлення її до суду. В той же час, представнику позивача потребувався тривалий час для вивчення нормативно-правових документів і доповнень позовної заяви, у звязку з чим позов було подано в грудні 2016 року.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіславши письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що стороною позивача не наведено доказів поважності пропуску строку звернення до суду, так як ОСОБА_2 відбув до місця проходження служби не раніше 27.10.2016 року, а звільнений з ТОВ "ПЛАНЕТА-ІНКС" 17.10.2016 року. Крім того, 24.10.2016 року позивач уклав договір про надання правової допомоги, згідно якого всі свої повноваження, в тому числі і на представництво інтересів в суді, передав адвокату. Представник відповідача зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин, воєнного стану в Україні оголошено не було, час проведення попередніх мобілізацій сплив у 2015 році, позивач був призваний на строкову військову службу по закінченню особливого періоду, у звязку з чим на ОСОБА_2 не поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , у період з 27.07.2015 року по 17.10.2016 року, працював підсобним робітником у ТОВ ПЛАНЕТА-ІНКС.
Пунктом 3 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору, є призов або вступ працівника, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч.3, 4 ст.119 КЗпП.
Частиною 1 ст.21 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачено, що громадянам України, які звільняються з роботи у зв`язку з призовом або прийняттям на військову службу, виплачується вихідна допомога в розмірі двох мінімальних заробітних плат.
З матеріалів справи вбачається, що наказом № 188-к від 17.10.2016 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу, згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, з виплатою одноразової вихідної допомоги, в розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Підставою звільнення ОСОБА_2 з роботи, була його заява про звільнення у звязку з призовом на строкову військову службу та повістка про відправку на збірний пункт.
Частиною 3 ст.119 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачалось, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за попереднім місцем роботи.
Згідно ч.2 ст.21 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.
Таким чином, закон повязує збереження попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку за особами, призваними на військову службу: 1) під час мобілізації; 2) на особливий період; 3) на час введення воєнного стану; 4) служби за контрактом у разі виникнення кризової ситуації; 5) виконання обовязків пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також направлення військовими комісаріатами на медичний огляд та лікування.
Крім того, частина 2 ст.21 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу повязує звільнення працівників від роботи, з подальшим її збереженням, на час виконання обовязків, повязаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а не з самим фактом проходження військової служби.
Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначено, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до ч.8 ст.4 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, з моменту оголошення мобілізації чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, настає особливий період.
Таким чином, особливий період пов`язується із проведенням мобілізації чи введенням воєнного стану.
Частиною 5 ст.4 вказаного вище Закону передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України.
17.03.2014 року в.о.Президента України видав Указ № 303/2014 Про часткову мобілізацію, строк проведення якої визначено у 45 діб.
Цей Указ був затверджений Верховною Радою України та вступив в законну силу 18.03.2014 року.
Таким чином, з 18.03.2014 року в Україні настав особливий період, який тривав до 02.05.2014 року.
Указом в.о. Президента України № 454/2014 від 06.05.2014 року, який набрав чинності 07.05.2014 року, було оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб.
Строк дії вказаної мобілізації та особливого періоду закінчився 21.06.2014 року.
Указом Президента № 607/2014, затвердженим Верховною Радою України 22.07.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб, починаючи з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року.
Указом Президента України № 15 від 14.01.2015 року, який набрав чинності 20.01.2015 року, оголошено часткову мобілізацію в 2015 році,у три черги, тривалістю 210 діб.

Указом Президента України № 411/2016 року від 26.09.2016 року постановлено звільнити у вересні-жовтні 2016 року в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу № 15 від 14.01.2015 року "Про часткову мобілізацію".

Таким чином, упродовж вересня-жовтня 2016 року, була звільнена остання черга військовослужбовців призваних за частковою мобілізацією, а особливий період було припинено.

Одночасно з призовом за частковою мобілізацією, в Україні провадився призов на строкову військову службу осіб, які досягли відповідного віку. Частиною 6 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, строкова військова служба відокремлюється від військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Упродовж 2016 року Президентом України не оголошувалася повна чи часткова мобілізація або воєнний стан.

Згідно ч.6 ст.15 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачалося, що строки проведення призову громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України.

Зокрема, Указом Президента №122/2016 від 29.032016 року, визначено строки проведення чергових призовів громадян України, віком від 20 до 27 років, на строкову військову службу, а саме: 5 травня-30 червня 2016 року та жовтень-листопад 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 призваний на строкову військову службу і направлений до військової частини 27.10.2016 року.
Як слідує з пояснень представника позивача, на момент розгляду справи судом, ОСОБА_2 не проходить військову службу в зоні проведення АТО, контракту зі Збройними Силами України не укладав.
Таким чином, ОСОБА_2 був призваний на строкову військову службу на підставі Указу Президента України № 122/2016 від 29.03.2016 року, у проміжок часу, в який особливий період в Україні не діяв.
Указів Президента України про призов громадян України на строкову військову службу на особливий період або за мобілізацією, протягом 2016 року не видавалось.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, не грунтуються на вимогах чинних нормативно-правових актів.

Крім того, стороною позивача не надано жодних доказів, підтверджуючих завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, в тому числі фізичних страждань , внаслідок звільнення з роботи.

Доводи представника позивача про примушування ОСОБА_2 написати заяву про звільнення з роботи, не доведені належними і допустимими засобами доказування.

Що стосується вимоги про поновлення строку звернення ОСОБА_2 з позовом до суду, то підстав для поновлення цього строку не вбачається.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що встановлені ст.223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Представник відповідача у запереченнях на позов, як на окрему підставу для відмови в його задоволенні, посилався на пропущення ОСОБА_2 строку звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 подав роботодавцю заяву про звільнення у звязку з призовом на строкову військову службу 17.10.2016 року і того ж дня був ознайомлений з наказом про звільнення. Відповідач видав позивачеві трудову книжку, що підтверджується як змістом позовної заяви, так і доданими до неї документами. Таким чином, визначений законом строк звернення ОСОБА_2 до суду, закінчився 17.11.2016 року.

Судом встановлено, що після звільнення з роботи ОСОБА_2 , його було направлено до військової частини 27.10.2016 року.

Представником позивача позовна заява передана до суду лише 12.12.2016 року.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 24.10.2016 року ОСОБА_2 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом, відповідно до якого останній був наділений правами, передбаченими ст.ст.27, 31, 44 ЦПК України.
З квитанції до прибуткового касового ордера № 34 від 24.10.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2 вніс плату за надання правової допомоги при складанні процесуальних документів у справі про поновлення на роботі, оплаті вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Матеріали справи не містять доказів, які підтверджуютьфакт звернення позивача або його представника за захистом оспорюваного права до інспекції з праці та прокуратури.

Крім того, з акту виконаних робіт, підписаного позивачем та його представником, вбачається, що станом на 07 годину 27.10.2016 року, адвокат, за договором про надання правової допомоги, виконав наступні дії в інтересах ОСОБА_2 : 1) надав першочергову консультацію з вивченням документів, які підлягали направленню до суду; 2) надав повторну правову допомогу у виді консультації ОСОБА_2 ; 3) вивчив прийняті від ОСОБА_2 матеріали та перевірив можливість застосування до них Конституції, цивільного та іншого законодавства; 4) надав допомогу при підготовці цивільного позову, його друкуванню та передачі до суду.

Суд вважає, що твердження представника позивача про необхідність додаткового часу для вивчення нормативно-правових актів, з метою доповнення позовної заяви, не заслуговують на увагу, оскільки позивач та його представник наділені правом, до початку зясування фактичних обставин справи, збільшити розмір позовних вимог, змінити підставу або предмет позову.

Таким чином, суд вважає, що причини пропуску місячного строку звернення до суду не є поважними.

Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 57, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ІНКС" - про поновлення пропущеного строку звернення до суду, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляція на рішення може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області, через Ріпкинський районний суд, протягом 10 днів, з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - у цей же строк, з дня отримання його копії.

Повний текст рішення складено 17.01.2017 року.

Суддя Є.А. Жовток