Провадження № 2/761/851/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Гончар Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини; стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бородянської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

В травні 2016р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9) до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд:

- визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 з нею;

- стягнути з відповідача на її користь щомісячно аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі ? частини всіх видів доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, в шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син - ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою, і перебуває повністю на її утриманні, оскільки відповідач самоусунувся від виховання та утримання дитини. Крім того, між сторонами виник спір, щодо визначення місця проживання дитини.

В свою чергу, відповідно до ст. 123 ЦПК України відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом (а.с. 60-66) до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бородянської районної державної адміністрації Київської області, в якому просив суд:

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження разом з батьком ОСОБА_2

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що з часу народження дитини і по теперішній час він постійно піклується про дитину, однак відповідачка за зустрічним позовом, після розірвання шлюбу, постійно створює йому перешкоди у спілкуванні з сином, зазначаючи сину негативну інформацію про батька, при цьому забороняє спілкуватись не тільки з батьком, а навіть зі своїми батьками - бабусею та дідусем спільної дитини сторін. Також на думку позивача за зустрічним позовом, відповідачка за зустрічним позовом вчиняє насилля над дитиною, здійснюючи її моральне травмування, оскільки дитина налякана не тільки матір'ю, а ї вітчимом ОСОБА_4 Проживання спільної дитини сторін разом з відповідачкою за зустрічним позовом на думку позивача за зустрічним позовом негативно впливає на її виховання та здоров'я.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник заявлені первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що суд не повинен брати до уваги покази допитаних, в якості свідків батьків позивачки за первісним позовом, оскільки у неї з ними є неприязні стосунки, викликані їх негативним відношенням до її чоловіка - ОСОБА_4 Зустрічний позов просили залишити без задоволення, як безпідставний та необґрунтований.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення первісного позову, зазначаючи, що своїми діями позивачка за первісним позовом, фактично ізолювала дитину від її родичів, в тому числі і батька, доводить до дитини негативну інформацію про них. Також сторона звертала увагу, що позивачка за первісним позовом не проживає з дитиною за місцем реєстрації, і не створює належні умови проживання для дитини.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації первісний позов підтримала, просила суд позов задовольнити, та не підтримує зустрічний позов, але третя особа вважає, що батько дитини та інші родичі повинні мати можливість вільно спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у її вихованні.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Бородянської районної державної адміністрації Київської області в судовому засіданні підтримала зустрічний позов і заперечила проти задоволення первісного позову, зазначаючи, що ОСОБА_1, постійно проживає разом з дитиною та своїм чоловіком ОСОБА_4 в будинку на території АДРЕСА_2, нею не виконуються розпорядження Бородянської районної державної адміністрації Київської області про встановлення часу та днів спілкування батька, дідуся та бабусі з дитиною, при цьому Служба вважає, що в інтересах дитини, останній краще проживати разом з батьком.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які були допитані за клопотанням сторони позивача за первісним позовом, суду повідомили, що вони перебувають у дружніх стосунках з ОСОБА_1, яка є дуже турботливою матір'ю, дитина завжди охайна. При цьому свідкам відомо, що ОСОБА_1 прикладає зусилля, щоб дитина спілкувалась з усіма родичами.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були допитані за клопотанням сторони відповідача за первісним позовом, суду повідомили, що вони є батьками ОСОБА_1, після того, як їх донька вдруге вийшла заміж за ОСОБА_4, вона почала чинити перешкоди у спілкуванні з онуком, а також перешкоди у спілкуванні створює і батьку дитини - ОСОБА_2, з яким свідки мають добрі стосунки, і який при кожній можливості завжди привозить онука до них для спілкування та виховання. На думку свідків дитина сторін боїться мати та вітчима, які її постійно залякують. Також свідки повідомили суду, що їх донька разом з онуком не проживають в АДРЕСА_1 а проживають за містом в будинку ОСОБА_4

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та представників третіх осіб, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2003р., який було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014р. (справа № 754/13870/14-ц). В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син - ОСОБА_3.

Судом встановлено, що спільний син сторін після розірвання шлюбу проживає разом з позивачкою за зустрічним позовом, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 11 серпня 2016р. № 109/02/40-6754 (а.с. 127-129), первісний позов Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації підтримує, а зустрічний позов - не підтримує, відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з батьком, але батько повинен мати можливість вільно спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у вихованні.

Згідно з висновком Служби у справах дітей Бородянської районної державної адміністрації Київської області (а.с. 153, зворот.), Служба підтримує зустрічний позов, вважає, що в інтересах дитини, вона повинна проживати разом з батьком, який постійно піклується про фізичний та духовний розвиток дитини та утримує її, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини.

За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Звертаючись до суду, з вказаним позовом, позивач за зустрічним позовом наголошував, що відповідачка за зустрічним позовом неналежним чином виконує свої обов'язки, як мати дитини, здійснює моральне травмування дитини, не піклується про неї, однак в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, на обґрунтування зазначених фактів, останнім не було надано суду належних і допустимих доказів. Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивач за зустрічним позовом наголошував, що визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з ним, необхідно йому, з метою уникнення йому та іншим родичам дитини перешкод у спілкуванні з дитиною, які постійно чиняться відповідачкою за зустрічним позовом.

В свою чергу, позивачка за первісним позовом, зазначала, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання дитини, проте також в порушення вимог положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 129 Конституції України не надала суду жодних належних і допустимих доказів в обґрунтування цих первісних позовних вимог.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження факту того, що між сторонами існує спір щодо часу та днів спілкування батька дитини, дідуся, бабусі з дитиною - ОСОБА_3, оскільки з боку позивачки за первісним позовом чиняться перешкоди останнім у спілкуванні з дитиною.

Судом критично оцінюються надані до суду висновки третіх осіб, в силу того, що зазначені висновки є недостатньо обґрунтованими, при цьому третіми особами не було з'ясовано чи дійсно існує між сторонами саме спір з приводу визначення місця проживання дитини, і чи може дитина в силу свого віку та розвитку безперешкодно спілкуватись з усіма родичами, як по лінії споріднення батька, так і матері. До того ж, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили існування спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову, в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, як і відсутні правові підстави для визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Стосовно вимог позивачки за первісним позовом про стягнення на її користь аліментів з відповідача за первісним позовом на утримання їх спільної дитини. То в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вказаним первісним позовом про стягнення аліментів, позивачка за первісним позовом наголошувала, що спільна дитина сторін знаходиться на її утриманні, батько дитини - відповідач за первісним позовом по справі, ухиляється від покладених на нього обов'язків щодо утримання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідачем за первісним позовом щомісячно здійснюється відрахування з заробітної плати на картковий рахунок позивачки за первісним позовом грошових коштів у розмірі ? частини його заробітної плати аліментів на утримання їх спільного сина, зазначені грошові кошти отримувались позивачкою за первісним позовом і витрачаються на утримання дитини, при цьому в судовому засіданні відповідач за первісним позовом наголошував, що крім надсилання грошових коштів, ним додатково придбавався дитячий одяг та харчування, здійснювалось купівля ліків та медичних препаратів для дитини, на спростування зазначених фактів, стороною позивача за первісним позовом не було надано суду жодних доказів, при цьому судом враховано, що сума отриманих позивачкою за первісним позовом грошових коштів не є меншою 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги про стягнення аліментів є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; Конвенцією про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р.; Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р.; ст. ст. 157, 160, 161 СК України; ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини; стягнення аліментів на утримання дитини та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бородянської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: