АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/590/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/207/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕсБанк", третя особа - ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору, договору застави і договору поруки,

ВСТАНОВИЛА:

25.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2008 року між ним і ВАТ Електрон Банк (правонаступником якого є ПАТ "ВіЕсБанк") укладено кредитний договір KF51899 за яким він отримав кредит 25376 доларів США на 7 років із сплатою відсотків обумовлених договором.

01.09.2008 року між ОСОБА_1 і ВАТ Електрон Банк укладено договір застави автомобіля марки DODGE AVENGER, 2008 року випуску.

31.09.2009 року між ОСОБА_2 і ВАТ Електрон Банк укладено договір поруки за яким ОСОБА_2 зобов'язалася солідарно з ОСОБА_1 відповідати за несвоєчасне виконання ним умов кредитного договору.

ОСОБА_1 вважає, що всупереч п.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів йому не була надана перед укладення договору інформація про всі істотні умови договору.

Вказує, що кредитні кошти надані в іноземній валюті, що не відповідає вимогам національного законодавства і умови договору є несправедливими.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.10.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, оскільки позивачем не представлено доказів в обгрунтування своїх вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що п. 8.1.2. договору встановлено комісію за перерахування коштів з рахунку для сплати за автомобіль або видачі готівки через касу чим порушено вимоги п.3.6 постанови НБУ №168 від 10.07.2007 року Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Банк посягає на свободу волевиявлення, оскільки в п. 5.2.6 договору зазначено обов'язок позичальника не отримувати кредити в інших банках або фінансових установах без попередньої згоди Банку.

Зазначає, що умови договору є несправедливими оскільки кредит наданий в доларах США.

Ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 для розгляду поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги не з'явились.

ОСОБА_1, неодноразово повідомлявся про час і місце розгляду справи за адресою яка була вказана ним при поданні позову і апеляційної скарги, яка відповідає і адресі, яка зазначалася ОСОБА_1 в оспорюваних правочинах.

Конверти з судовими повістками були повернуті на адресу суду з відмітками за закінченням терміну зберігання.

Аналогічна ситуація і з повідомленнями ОСОБА_2

Даних про наявність ще якихось адрес для отримання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 повідомлень матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно положень ч. 5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

В п.35 рішення у справі Юніон Аліментаріа ОСОБА_3 проти Іспанії Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В рішенні від 26 квітня 2007 року у справі Пономарьов проти України Європейський суд з прав людини вказав, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27).

Від часу подання апеляційної скарги - 10.01.2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не вчинено жодних дій для отримання інформації про стан провадження у справі.

В свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для повідомлення про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 і ч.3 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Можливість сторони дізнатись про стан відомого їй судового провадження залежить від волевиявлення самої сторони, тобто має суб'єктивний характер.

Враховуючи вказане, вимоги ст.303-1 та ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Від представника ПАТ "ВіЕсБанк" надійшло клопотання вх. №1373/17-вх від 22.02.2017 року у якому він просить проводити розгляд справи у його відсутності. Про проведення судового засідання 16.03.2017 року ПАТ "ВіЕсБанк" повідомлено належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №172.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не представлено належних і допустимих доказів в підтвердження своїх вимог.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 01.09.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк») та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № KF 51899. Банк зобов'язався надати Позичальнику - 25376,00 доларів США на 7 років для придбання автомобіля DODGE AVENGER, 2008 року випуску - п.1.5 договору (а.с. 11-17).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених Кредитним договором до 01.09.2015 року.

01.09.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк» укладено договір застави і позивач передав у заставу Банку автомобіль DОDGE AVENGER, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить йому - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 048944, видане 29.08.2008 року 1 ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області (а.с. 25-30).

31.03.2009 року між ВАТ «Фольксбанк», як правонаступника ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 96527 - Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором солідарно із Боржником в повному обсязі за своєчасне виконання зобов'язань за Кредитним договором № KF 51899 від 01.09.2008 року (а.с. 22-24).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, дав належну правову оцінку доказам у справі і дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що встановлені в п. 8.1.2 договору комісійні витрати порушують вимоги п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, з наступних підстав.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Колегія суддів вважає, що Банком в даному випадку не порушено п. 3.6 Правил, оскільки згідно п. 8.1 Кредитного договору Банк повідомляє позичальника щодо сукупних витрат, що несе Позичальник при оформленні, отриманні та обслуговуванні кредиту.

П. 8.1.2 вказано, що Позичальник несе комісійні витрати згідно додатку №1 до договору.

В Додатку до договору вказано, що Позичальник несе одну сукупну витрату 1,3 % від суми виданих коштів комісія за перерахування грошових коштів фізичних осіб з транзитного/кредитного рахунку для оплати за автомобіль або видача готівки з каси (а.с. 83-84).

Вказана в п. 8.1.2 Договору комісія узгоджується з вимогами п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки:

вказана комісія не сплачувалася за дії, які банк здійснює на власну користь, оскільки її сплата передбачена за дії на користь третіх осіб - для оплати за автомобіль або за видачу Позичальнику готівки з каси;

комісія не сплачувалася за дії, які споживач здійснює на користь банку. Згідно Додатку №1 до договору відсутні будь-які комісійні платежі на користь банку пов'язані з виконанням договору (а.с. 83-84);

комісія не сплачувалася за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, оскільки сплата такої комісії не передбачена навіть умовами договору (а.с. 83-84);

вказана комісія є разовою, що підтверджується Додатком №1 до Договору. Матеріали справи не містять доказів, які б стверджували протилежне;

в Додатку №1 до договору конкретно і не двозначно вказано за що сплачується комісія - за перерахування грошових коштів фізичних осіб з транзитного/кредитного рахунку для оплати за автомобіль або видача готівки з каси, а тому така комісія не була прихована від споживача, була конкретизована і споживач був поінформований і обізнаний про неї (а.с. 83-84);

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступні встановлені обставини щодо обізнаності ОСОБА_1, як щодо умов договору в цілому так і щодо комісійних платежів:

01.09.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк») та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № KF 51899 (а.с. 76-85);

до укладення договору ще 28.07.2008 року ОСОБА_1 власноручно заповнив заяву-анкету про надання споживчого кредиту у якій підписом підтвердив, що з умовами кредитування він ознайомлений письмово та згідний і ознайомлений з проектом кредитного договору та договором про забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору (а.с. 62-64);

аналогічну інформацію 28.07.2008 року ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом і у Повідомленні про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 69-70);

ОСОБА_1 до укладення кредитного договору 28.07.2008 року ознайомлений письмово з розрахунком платежів та ефективної ставки за кредитом де і вказана разова комісія 1,3 % згідно п. 8.1.2 Договору;

до укладення договору 30.07.2008 року ОСОБА_1 отримав сертифікат від банку у якому вказані як умови кредитування так і разова комісія 1,3 % згідно п. 8.1.2 Договору;

вищенаведене не тільки підтверджує, що вказана комісія не приховувалася від споживача і була разовою та конкретизованою, а і те, що ОСОБА_1 був повідомлений банком і обізнаний не тільки про умови кредитного договору, його проект, але і про комісію згідно п. 8.1.2 Договору;

ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про умови кредитного договору не відмовився від його укладення, мав достатньо часу для консультації у спеціаліста про всі аспекти договору інформація надана 28.07.2008 року і 30.07.2008 року, а кредитний договір укладено через місяць 01.09.2008 року.

ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про умови кредитного договору не тільки не відмовився від його укладення, а і в подальшому уклав з банком п'ять додаткових угод : 1) 13.01.2009 року - щодо процентної ставки (а.с. 86), 2) 24.02.2009 року - щодо зміни терміну сплати частини кредиту (а.с. 87), 3) 31.03.2009 року щодо зміни умов сплати частини кредиту (а.с. 90), 4) 25.09.2009 року - щодо зміни умов сплати частини кредиту (а.с. 91-92), 5) 07.06.2010 року - щодо зміни умов сплати частини кредиту (а.с. 95-96).

ОСОБА_1 будучи обізнаним про умови договору і у разі не погодження з ними мав можливість розірвати договір, однак він не розірвав його, а продовжив його виконання і уклав до нього п'ять вказаних додаткових угод;

договір був заключений 01.09.2008 року, на виконання умов договору було укладено п'ять додаткових угод і лише за спливом більше семи років ОСОБА_1 звернувся з позовом.

Вказана позиція колегії суддів апеляційного суду узгоджується і з Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 16.11.2016 року у справі 6-1746цс16, на яку зокрема і посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що банк посягає на свободу волевиявлення, щодо укладення нових кредитних договорів, з наступних підстав:

згідно п. 5.2.6 кредитного договору позичальник зобов'язаний не отримувати кредит в інших банківських установах або інших фінансових установах без попередньої письмової згоди банку (а.с. 76-82);

вказаний пункт договору не забороняє отримувати позичальником кредити в інших банках чи фінансових установах, а тільки зобов'язує узгодити такі дії з теперішнім кредитором;

згідно поданих ОСОБА_1 на момент отримання кредиту в банку в нього вже був кредит в ЗАТ КБ ПриватБанк - 11100 доларів США з терміном повернення 05.2013 року, про що вказано в заяві-анкеті (а.с. 62-64). Враховуючи вказане банк був наділений правом встановлення п. 5.2.6 кредитного договору з метою подальшої орієнтації в платоспроможності свого боржника;

п. 5.2.10 встановлено зокрема і обов'язок боржника не рідше ніж один раз на рік подавати інформацію Банку про свої доходи;

вище зазначалось, що ОСОБА_1 отримав всю необхідну інформацію щодо умов кредитування ще до укладення кредитного договору, був вільним в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, міг відмовитись від укладення з банком договору ще як до моменту його укладення так і в процесі його виконання;

в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався в банк з підстав укладення кредиту з іншою фінансовою установою і банком було обмежено його право шляхом заборони вчиняти такі дії;

посилання апелянта на ч.2 ст. 14 ЦК України, що особа не може бути примушена до дій , вчинення яких не є обов'язковим для неї, оцінюються критично, оскільки ч.1 вказаної статті передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором. ОСОБА_1 уклав кредитний договір, а відтак взяв на себе обов'язки по його виконанню.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору є несправедливими оскільки кредит наданий в доларах США.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

В заяві-анкеті про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 сам просив надати йому кредит в доларах США графа 1 (а.с 62-64).

Згідно заяви - анкети, позивач отримав вищу економічну освіту, з 2004 року працював у банківській сфері та займався питаннями кредитування, на момент отримання кредиту обіймав посаду директора Відділення Тернопільське ЗАТ «Альфа Банк», користувався кредитами в інших фінансових установах, мав можливість порівняти умови кредитування в різних фінансових установах. А отже, враховуючи вказане, у нього був належний рівень знань та особистого досвіду, щоб спрогнозувати і врахувати можливі ризики при укладені правочину даної категорії.

Як було встановлено судом першої інстанції у Банку на момент укладення кредитного договору були відповідні дозвільні документи на здійснення операцій в іноземній валюті (а.с. 101-104).

Вказаний висновок колегії суддів апеляційного суду відповідає і правовим висновкам Верховного Суду України висловленим в постановах від 21.12.2016 року у справі за № 6-1672цс16, від 21.12.2016 року у справі за № 6-2134цс15, від 08.02.2017 року № 6-1905цс16, від 01.03.2017 року №6-284цс17 .

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді