Номер провадження: 22-ц/785/2482/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 після смерті її чоловіка ОСОБА_6Ф, який помер 01 лютого 2000 року. 21 березня 2003 року між нею та її сином ОСОБА_3, шляхом обману був укладений договір дарування 1/2 частки вищевказаної квартири. Позивачка вважала, що вказаний договір дарування є насправді договором довічного утримання, за яким відповідач зобовязався доглядати за ОСОБА_2, забезпечувати її продуктами харчування та ліками.

Також зазначила, що з моменту укладення оскаржуваного договору ОСОБА_3 належно виконував свої обовязки по догляду за нею, допомагав їй матеріально, проте згодом відповідач відмовився від виконання своїх обовязків, а 07 січня 2015 року вигнав її, позивачку, з квартири. В подальшому, а саме 18 червня 2010 року між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, згідно з яким власницею всієї квартири стала ОСОБА_4

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 21 березня 2003 року, укладений між нею та ОСОБА_3, оскільки він був укладений всупереч її волевиявлення, та шляхом обману з боку її сина ОСОБА_3, а також просила витребувати від ОСОБА_4 на її користь 1/2 частку вищевказаної квартири,

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, який є також представником ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечували.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 після смерті її чоловіка ОСОБА_6Ф, який помер 01 лютого 2000 року (а. с. 124).

Інша частка квартири належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло №7-15619 від 06 липня 1999 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради (а. с. 129).

Починаючи з 2001 року позивачка разом зі своїм сином ОСОБА_3 мешкали у квартирі АДРЕСА_1, про що свідчить довідка-виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію від 15 червня 2016 року, з якої також вбачається, що з 30 листопада 2001 року позивачка була зареєстрована за вищевказаною адресою (а. с. 170).

Також судом встановлено, що 21 березня 2003 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 89, 1 кв. м. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за №929, та підписаний обома сторонами власноручно (а. с. 131). Жодних застережень у вказаному договорі не передбачено.

Згідно п. 7 вказаного договору, сторони однаково розуміли значення і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при її укладенні, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної і не є угодою зловмисною.

Оскаржуваний договір дарування був укладений у період дії ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16.01.2003 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно ст. 243 ЦК Української РСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Фактична передача 1/2 частки квартири у володіння ОСОБА_3 підтверджується також тим, що він після укладення договору дарування проживав у даній квартирі, оплачував комунальні послуги, здійснював ремонт, що підтверджується відповідними копіями квитанцій (а. с. 179-207).

Також у судовому засіданні доведено, що за час спільного проживання з матірю, ОСОБА_3 відносився поважно до позивачки, доглядав за нею, допомагав їй матеріально. Ніяких перешкод у проживанні позивачки в квартирі, а ні ОСОБА_3, а ні його дружина ОСОБА_4, не чинили, про що свідчить також відповідний акт Дільниці №8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 05 липня 2016 року, підписаний мешканцями будинку №21 по вул. Князівській м. Одесі (а. с. 172).

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, суд першої інстанції виходив з наступного.

Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали субєкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають субєкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обовязку відшкодувати збитки, моральну шкоду).

Згідно ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Ст. 59 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст. 57 ЦК Української РСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК Української РСР 1963 року суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 21 березня 2003 року, під час його підписання сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі.

Таким чином, позивачкою не доведено, що оспорюваний договір дарування був укладений під психологічним тиском, чи під впливом обману з боку ОСОБА_3

Крім того, суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які були допитані у судовому засіданні, та суд вважав, що пояснення даних свідків не підтверджують факт того, що ОСОБА_2 перешкоджали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що договір дарування від 21.03.2003 року був вчинений нею внаслідок обману зі сторони відповідача ОСОБА_3 та повинен бути визнаний недійсним з моменту його вчинення, не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 21 березня 2003 року, був укладений між позивачкою та ОСОБА_3 на законних підставах, суть та зміст якого позивачка розуміла. Крім того вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, законність якого перевірена та який був підписаний обома сторонами на підставі вільного волевиявлення сторін.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ ОСОБА_10