Справа № 438/1092/16-ц
Номер провадження 2/438/101/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 лютого 2017 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, суд -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, у якому, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, ч.1 ст.321, ст.383 ЦК України, просить постановити рішення, яким визнати ОСОБА_3, 24.03.1976р.н., та ОСОБА_4, 02.01.1997р.н. такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у квартирі №1, що в будинку №185 по вул.Володимира Великого в місті Бориславі Львівської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що згідно договору дарування від 08.04.1997року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 08.04.1997року зареєстрованого в реєстрі за №1379, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за реєстровим №1832, він, позивач ОСОБА_2 є власником житлової квартири №1, що в будинку №185 по вул.Володимира Великого в місті Бориславі Львівської області.

Дана житлова квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,7 кв.м., кухні площею 4,1кв.м., коридору площею 2,4кв.м. Загальна площа квартири становить 37,2кв.м.

Дана квартира подарована позивачу його батьком ОСОБА_6 і належить йому на праві особистої приватної власності, та відповідно не відноситься до спільного сумісного майна, набутого у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3.

В даній квартирі зареєстрований та фактично проживаю лише він, позивач ОСОБА_2

Відповідач у справі ОСОБА_3 є його колишньою дружиною, шлюб з якою за її позовом було розірвано судом на підставі рішення суду ще у 2015році.

Відповідач у справі ОСОБА_4 є його повнолітнім сином, який постійно проживає разом з колишньою дружиною ОСОБА_3

Обидва відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, хоча і зареєстровані у його квартирі, однак починаючи з 2001року і по даний час у спірній квартирі не проживають, оскільки забравши всі свої речі, вони добровільно виїхали за кордон, де постійно проживають до сьогоднішнього часу.

Приїжджаючи періодично із-за кордону в Україну, колишня дружина з сином в його квартиру не повертались жодного разу, а весь період проживають у батьків дружини, за адресою: 82300, Львівська область, м.Борислав,вул. 600-річчя БориславаАДРЕСА_1.

Звертаючи до Бориславського міського суду Львівської області із позовною заявою до мене про розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_3 зазначила, що проживає окремо від позивача, за адресою місця знаходження житла своїх батьків, а саме: 82300, Львівська область, м.Борислав, вул. 600-річчя БориславаАДРЕСА_1, що стверджується копією позовної заяви ОСОБА_3 про розірвання шлюбу від 07.04.2015року.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Починаючи з 2001року і по даний час обидвоє відповідачів у його квартирі не проживають без поважних на те причин, жодних їхніх речей у квартирі немає, тому, у відповідності з ч.2 ст.405 ЦК України, вони давно втратили право на користування житлом у його квартирі, оскільки не проживають у ньому, без поважних на те причин, більше одного року.

Факт непроживання обидвох відповідачів у спірній квартирі стверджується актом комісії ПП «Борислав-Комфорт» від 10.10.2016року, а також це може ствердити своїми показами свідок сусідка ОСОБА_7, яка проживає по сусідству і часто буває у його квартирі.

Жодної домовленості між ним, власником житлової квартири, та відповідачами, після їхнього виселення, про те, що вони обидвоє будуть формально і надалі зареєстровані у спірній квартирі між ними не було, і він на це своєї згоди не давав та не дає на даний час, оскільки це порушує його права, як власника квартири.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстав, передбачених діючим житловим законодавством України, для збереження жилого приміщення у його житловій квартирі за відповідачами немає.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Додатково пояснила, що дійсно починаючи з 2001року і по даний час обидвоє відповідачів у спірній квартирі не проживають без поважних на те причин. Належних та допустимих доказів на підтвердження не проживання у спірній квартирі з 2001року по даний час відповідачі суду не надали. Спірну квартиру відповідачі залишили добровільно і до сьогоднішнього часу намірів вселитися в неї не виявляли, та навіть не навідувалися до неї. Спірна квартира з 2014року підготовлена позивачем до ремонту, а тому у ній немає жодних речей, в тому числі і речей відповідачів. Крім цього ще задовго до розірвання шлюбу, приїхавши із-за кордону в Україну відповідач ОСОБА_3 вивезла всі меблі та речі набуті у шлюбі із позивачем ОСОБА_2 до квартири своєї матері за адресою: АДРЕСА_2, тому жодних її речей у спірній квартирі немає. Саме в квартирі своєї матері відповідач ОСОБА_3 разом з сином - відповідачем ОСОБА_4 проживали з часу добровільного виселення з спірної квартири та протягом всього періоду часу, коли із-за кордону приїжджали в м.Борислав. Ніхто ніколи не чинив відповідачам перешкод в користуванні спірною квартирою. Просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно не з»явилися в судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча були своєчасно повідомлені про час та місце судового засідання. Судові повістки надсилались судом обидвом відповідачам за адресою місця їхнього проживання, в тому числі і вказаною відповідачем ОСОБА_3 у своєму запереченні на позов. При таких обставинах суд вважає відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомленими належним чином про дату та час судового засідання, а їхню повторну неявку визнав неповажною та розглянув справу у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 надіслала суду письмове заперечення на позов ОСОБА_2, в якому зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з власником квартири ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_8 вселилась до спірної квартири АДРЕСА_3, та була зареєстрована в ній у встановленому законом порядку. А тому відповідно до ст.ст.150, 156 ЖК України набула право на жилу площу в цій квартирі. 03.09.2015року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 03.09.2015року. В звязку з чим вона та на її думку ОСОБА_4 втратили статус членів сім»ї власника в спірній квартирі. Однак згідно ст..405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Власник квартири ОСОБА_2 після вибуття відповідачів з кола членів його сім»ї, в разі відсутності угоди між ним та відповідачами про безоплатне користування жилим приміщенням міг реалізувати своє право на власність як наймодавець жилого приміщення, уклавши у встановленому законом порядку договір найму цього жилого приміщення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з встановленням відповідної квартирної плати та плати за комунальні послуги, проте цього не зробив.

В дійсності відповідач ОСОБА_3 з 11 червня 2014року є відсутня у спірній квартирі, оскільки виїхала до Європи та перебуває на території Королівства Іспанії, що стверджується даними її закордонного паспорта. ЇЇ відсутність у спірному приміщенні є тимчасовою, повязаною із роботою за контрактом від 20.05.2016року в Королівстві Іспанія. Після повернення в Україну з роботи, вона має намір проживати у спірній квартирі, яка є її постійним місцем проживання, та в якій залишились її особисті речі та речі придбані ним під час перебування у шлюбі. Тому у спірній квартирі відповідач ОСОБА_3 відсутня з поважних причин, як і її син ОСОБА_4 Відсутність відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі також є тимчасовою та повязана із роботою за контрактом від 31.08.2016року в Королівстві Іспанія. Просить в позові ОСОБА_2 відмовити.

Свідок ОСОБА_7 показала, що проживає вже тривалий період часу по сусідству із позивачем ОСОБА_2, якому його рідний батько подарував квартиру №1, що в будинку №185 по вул.В.Великого в м.Бориславі Львівської області. До 2001року у даній квартирі позивач ОСОБА_2 проживав разом зі своєю сім»єю: дружиною відповідачем ОСОБА_3 та сином відповідачем ОСОБА_4 Потім ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 виїхали жити за кордон, за деякий час взяли з собою сина ОСОБА_4, який після виселення з спірної квартири проживав у квартирі своєї бабусі по вул.600-річчя Борислава, 12/92 в м.Бориславі. Коли щоразу поверталися в Україну, то ОСОБА_9 разом з сином ОСОБА_4 в спірну квартиру не поверталися і не жили в ній жодного дня, так як не хотіли, а жили у квартирі матері відповідача ОСОБА_3 Приблизно у 2014року в спірній квартирі виник потоп, після чого всі речі з даної квартири були забрані. У жовтні 2010року свідок була присутня під час проведення обстеження спірної квартири комісією ПП «Борислав Комфорт», під час якого було встановлено факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2001року і по даний час. В даний час спірна квартира є пуста від речей, так як підготовлена до ремонту.

Свідок ОСОБА_10 показала, що позивач ОСОБА_2 є її рідним братом, тому їй добре відомі всі обставини щодо спірної квартири, в якій вона часто бувала як родичка позивача. Свідку відомо, що у 2001році відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добровільно виселилися з квартири №1, що в будинку №185 по вул.В.Великого в м.Бориславі Львівської області, що належить на праві особистої власності її братові ОСОБА_2 і яку братові подарував їх батько. Зокрема, у 2001році ОСОБА_3 разом з її братом ОСОБА_2 виїхали за кордон, а їхній син ОСОБА_4 переселився жити в квартиру своєї бабусі по материній лінії, що знаходиться за адресою: вул.600-річчя Борислава, 12/92 в м.Бориславі. Згодом виїхав за кордон і відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_10 щороку брат з на той час дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_11 приїжджали із за кордону в м.Борислав, однак, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не бажали жити в спірній квартирі, а постійно всі ці роки проживали у квартирі матері ОСОБА_3 Перед подачею позову в суд про розірвання шлюбу з братом ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 забрала з спірної квартири всі речі, які були нажиті ними в шлюбі. Ні брат ОСОБА_2, ні будь-хто інший з родичів ніколи не чинили відповідачам перешкод в користуванні спірною квартирою, однак вони самі з власної волі не бажали в ній проживати. На даний час у цій квартирі немає жодних речей відповідачів, оскільки квартира пуста та підготовлена до проведення ремонтних робіт.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що сторони зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою виданою 17 жовтня 2016 року приватним підприємством «Борислав-Комфорт (а.с.6) та світлокопією будинкової книги (а.с.711).

Відповідно до договору дарування від 08 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі№1379 позивач є власником спірного житла.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 03 вересня 2015 року розірвано шлюб між сторонами по справі, зокрема між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому вони перебували з 13 липня 1995 року.

Згідно акту комісії ПП «Борислав-Комфорт» від 10 жовтня 2016 року при обстеженні квартири АДРЕСА_4 зареєстровані сторони та зі слів сусідів та ОСОБА_2 виявлено, що з 2001 року в даній квартирі дзяма ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживають. Проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордоном. (а.с.12).

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зіст.156 ЖК України, члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зокрема, рішенням Бориславського міського суду від 03 вересня 2015 року про розірвання шлюбу між сторонами у справі встановлено, що 22 грудня 2011 року сторони припинили подружні стосунки і ведення спільного господарства. Причиною розпаду сім`ї є розлад подружніх стосунків. Відповідач, маючи законну дружину, проживає окремо.

Виходячи із змісту позовної заяви позивач у справі про розірвання шлюбу ОСОБА_3 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, а відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі, за адресою АДРЕСА_5, а також із показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_13, судом встановлено юридичний факт відсутності членів сім`ї відповідачів у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у житлі за адресою АДРЕСА_6 понад один рік.

Відповідно розяснень, даних у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Із поданих заперечень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що остання з 11 червня 2014 року відсутня в спірній квартирі з поважних причин, оскільки з цього числа перебуває за кордоном, а саме на території Королівства Іспанія.

Разом з тим, судом не вбачається підстав для продовження пропущеного строку, оскільки із показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_14 вбачається, що у спірній квартирі відповідачі не проживають з 2001 року, особисті речі у спірній квартирі відповідачів відсутні, до виїзду відповідача ОСОБА_3 за кордон відповідачі проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 у квартирі матері відповідачки.

Крім цього, зазначені обставини підтверджені відповідачем у справі ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (справа №2/438/276/2015, провадж, №438/506/15-ц), як зазначено вище.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад строку, встановленого ст.405 ЦК України, між ними та позивачем не укладались жодні угоди щодо користування житлом, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом у спірній квартирі підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

К еруючись ст.ст. 3, 4,10, 15,16,60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме по 275 гривень 60 копійок судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення. можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Головуючий суддя А.Т. Слиш