АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/1539/17 Головуючий 1 інстанції - Ольховський Є.Б.
Справа № 642/1250/16-ц Доповідач - Хорошевський О.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Кіся П.В.,

Кружиліної О.А.

за участю секретаря - Гончар А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2016 рокупо справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-тя особа - приватний нотаріус ХМНО Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просив визнати недійсними договори позики та іпотеки від 25.04.2014 року, укладені між сторонами.

В обгрунтування зазначав, що 25.04.2014 року уклав з ОСОБА_3 договір позики за яким прийняв у власність 228400,00 грн. та забов'язався повернути борг частками строком до 25.04.2020 року.

В цей же день на забезпечення договору позики сторони уклали договір іпотеки за яким позивач передав відповідачу в іпотеку належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Вахрушевою О.О.

Позивач просить визнати обидва договори недійсними як такі, що укладені в наслідок обману. Зазначене обґрунтовує тим, що відповідач обманув його щодо закриття КС «Східноєвропейська кредитна спілка» в якій ОСОБА_2 брав позику, обманув щодо необхідності сплачувати проценти за період у який позивач не користувався кредитом, обманув щодо мети укладення спірних договорів оскільки насправді намагався заволодіти його квартирою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на ті ж самі доводи, що викладені у позовній заяві.

Вказує, що під час розгляду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки позов про визнання вказаного договору недійсним не заявлявся, а саме лише презюмування вказаного договору чинним та правомірним не позбавляє права на заявлення позову про визнання його недійсним.

Посилається на ст. 230 ЦК України, згідно якої - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17.11.2005 року (а.с. 9).

25.04.2014 року у простій письмовій формі між сторонами було укладено договір позики на суму 228400 грн., які ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 25.04.2020 року (а.с. 7-8). На забезпечення вказаного договору було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки (а.с. 9-11).

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова ПВСУ № 9) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

У п. 20 вказаної Постанови ПВСУ № 9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 до судів першої та апеляційної інстанції надано не було.

Матеріалами справи було встановлено, та не заперечувалося сторонами, що позивач сам надав приватному нотаріусу документи для підготовки правочину, а саме укладання іпотечного договору; власноручно підписав зазначений договір та мав достатньо часу для його вивчення.

Таким чином, позивачем не доведено факту введення його в оману іншою стороною договору, а отже зазначена підстава для визнання його недійсним відсутня.

До того ж судова колегія бере до уваги, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.10.2015 року залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21.08.2015 року в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 46-48).

Це рішення набрало законної сили.

З огляду на викладене, та керуючись ч. 1 ст. 308 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

О.А. Кружиліна