Провадження №22ц/790/858/17 Головуючий 1 інст. - Золотарьова Л.І.
Справа № 640/6736/15-ц Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія : договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Швецової Л.А., Малінської С.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

09 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 211554 грн. 30 коп., судовий збір у розмірі 2115 грн. 54 коп.

В обґрунтування вимог посилається на те, що протягом певного часу, з 01 серпня 2013 року по грудень 2013 року ОСОБА_4 в присутності свідка під розписку позичав у нього кошти у загальному розмірі 9000 доларів США, які зобовязався повернути за першою вимогою або в строки, які вже вийшли. 16 липня 2012 року він направив відповідачу вимогу щодо повернення позиченої суми, але відповіді не отримав. До теперішнього часу відповідач свої зобовязання за договорами позики не виконав, грошові кошти не повернув.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 загальну заборгованість за договором позики у сумі 194718 грн. 83 коп., а також судовий збір у розмірі 1947 грн. 19 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що норми ст. ст. 10,11 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи кореспондуються з диспозитивним правом сторін надавати докази, п.3 ч. 1 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що сторонам були створені належні умови для надання доказів та вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до оригіналу розписки, 01 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10000 грн., яку зобовязався повернути до 01 лютого 2014 року.

Згідно з оригіналом розписки, 01 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10000 грн., яку зобовязався повернути до 01 січня 2014 року.

Відповідно до оригіналу розписки, 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10000, яку зобовязався повернути до 01 березня 2014 року.

Згідно з оригіналом розписки, 27 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10000 грн., яку зобовязався повернути до 01 вересня 2014 року.

Відповідно до оригіналу розписки, 26 липня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10000 грн., яку зобовязався повернути за першою вимогою.

Згідно з оригіналом розписки, в грудні 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 25500 грн., яку зобовязався повернути за першою вимогою.

03 лютого 2015 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 направив вимогу щодо повернення грошових коштів за вищезазначеними договорами позики.

У визначений у договорах строк відповідач кошти не повернув, чим прострочив виконання грошового зобов'язання.

Заявляючи вимоги про стягнення суми позики відповідно до розписок від 01 серпня 2013 року, 01 вересня 2013 року, 23 вересня 2013 року, 27 вересня 2013 року, 26 листопада 2013 року, грудня 2013 року, позивач просить стягнути суму позики в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 09 квітня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності встановлених ст.ст. 1046, 1047, 1049,ЦК України підстав для стягнення з відповідача боргу за договорами позики, оскільки після закінчення обумовленого договором позики строку відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань. При цьому суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення суми позики у гривневому еквіваленті станом на 09 квітня 2015 року, що становить 194718 грн. 83 коп.

Задовольняючи позов районний суд правильно вказав, що оскільки відповідач зобов'язання за договорами не виконав, позику не повернув, тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача неповернуту суму позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, всупереч положень ст. 213 ЦПК України висновки районного суду про стягнення 194718 грн. 83 коп., що є еквівалентом суми 90000 дол. США станом на 09 квітня 2015 року по курсу НБУ, належним чином не вмотивовані та не відповідають встановленим умовам договорів позики, валютою яких є не долари США, а гривня України.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. В таких випадках повернення суми позики відбувається за правилами ч. 2 ст. 533 ЦК України, за якою сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Під час апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти надавались ОСОБА_1 у гривнях. Грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті було дописано позивачем самостійно та тим самим він не вносив змінити до договорів позики та щодо валюти грошового зобовязання.

Таким чином, з розписок які надані позивачем в обгрунтування своїх позовних вимог не вбачається, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті і ці особливості впливають на валюту виконання такого грошового зобов'язання, тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень ч. 2 ст. 533 ЦПК України. При цьому позивач не позбавлений права захисти свої права на відшкодування збитків від інфляції неповернутої позики та стягнення інших сум, з передбачених ст. 625 ЦК України підстав.

Оскільки таким чином висновки районного суду не відповідають обставинам справи і порушують норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду підлягає зміні, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судова колегія здійснює розподіл витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 за розгляд справи у суді першої інстанції та стягнення судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 червня 2015 року змінити в частині розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 та судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 75500 грн.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 755 грн.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 830 грн. 50 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -