АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 683/2309/16-ц
Провадження № 22-ц/792/154/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Федорової Н.О.,

суддів Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря Шевчук Ю.Г.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства фірма «Торговий ОСОБА_4» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства фірма «Торговий ОСОБА_4» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

16 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що відповідно до наказу директора Приватного підприємства фірма «Торговий ОСОБА_4» (далі ПП фірма «Торговий ОСОБА_4») № 5 від 11 квітня 2016 року його призначено на посаду водія даного підприємства з 12 квітня 2016 року. Середньомісячна заробітна плата становила 1600 грн.

Наказом директора ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» № 10 від 16 серпня 2016 року його звільнено з вказаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Про існування такого наказу дізнався лише 15 вересня 2016 року.

На день звільнення заборгованість підприємства з виплати йому заробітної плати за період з 12 квітня по 16 серпня 2016 року склала 6 602 грн.

Зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогу виплатити вказану заборгованість, проте з невідомих причин отримував відмову.

Звільнення вважає незаконним, оскільки свої обовязки виконував в повному обсязі, порушення трудової дисципліни не допускав, постійно знаходився на робочому місці та без поважних причин його не залишав, з наказом про звільнення його ніхто не ознайомив.

А тому, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» № 10 від 16 серпня 2016 року про звільнення з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити на посаді водія ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» з 16 серпня 2016 року; стягнути з підприємства на його користь 6 602 грн. заборгованості по заробітній платі; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано наказ

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/154/17

Суддя-доповідач ОСОБА_6 Категорія № 53, 54, 55

директора ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» № 10 від 16 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади водія на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» з 16 серпня 2016 року. Стягнуто з ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» на користь ОСОБА_1 5 046 грн. 30 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» на користь держави 1378 грн. судового збору.

Непогоджуючись з даним рішенням, представник ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення вважає незаконним та необґрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.

Суд не врахував, що свою відсутність на робочому місці 16 серпня 2016 року підтвердив сам ОСОБА_1, пояснивши у судовому засіданні, що чекав дзвінка директора. На думку апелянта, зазначений факт дає право ПП фірма «Торговий ОСОБА_4» на звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Суд не дав належної оцінки, як доказам вчинення прогулу позивачем, актам від 12, 15 та 16 серпня 2016 року, які складені та підписані трьома посадовими особами підприємства, а також табелю обліку робочого часу за серпень 2016 року. При цьому, судом не виявлено порушення закону при складанні вказаних документів.

А тому, вважає, що факт вчинення прогулу ОСОБА_1 є доведеним, а процедура звільнення дотримана.

Зазначає, що наказ про звільнення разом з трудовою книжкою вручено позивачу лише 15 вересня 2016 року з його вини, оскільки він відмовлявся прибути на робоче місце та пояснити причини своєї відсутності.

Апелянт вважає, що оскільки незаконність наказу про звільнення у суді не доведена, тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не було.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а отже не переглядалось.

У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені. Пояснили, що позивач був відсутній на роботі 12, 15 та 16 серпня 2016 року без поважних причин. У подальшому наміру працювати на підприємстві також не мав, оскільки його не влаштовували умови праці, що останній підтвердив у судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, пояснивши, що не вийшов 16 серпня 2016 року на роботу і в наступні дні, оскільки очікував дзвінка від директора підприємства.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги відповідача з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що з 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято приватним підприємством фірма «Торговий ОСОБА_4» на роботу на посаду водія з випробувальним терміном один місяць з окладом, який відповідає мінімальному розміру заробітної плати в Україні (а.с. 41).

Розпорядженням по підприємству від 11 квітня 2016 року за ОСОБА_1 закріплене робоче місце за адресою: вул. Заводська, 171, бокс № 3 з 9 год. до 18 год. біля автомобіля, по приїзду з відрядження у м. Хмельницький для обслуговування та ремонту автомобіля (а.с. 52).

11 серпня 2016 року ОСОБА_1 повернувся до м. Хмельницького з відрядження з м. Кривий Ріг, що підтверджується поясненнями представників відповідача та визнається позивачем.

Відповідно до актів про відсутність на роботі від 12 серпня 2016 року, 15 серпня 2016 року та 16 серпня 2016 року ОСОБА_1 у вказані дні був відсутній на роботі без поважних причин з 9 год. до 17 год. впродовж робочого дня (а.с. 14-16).

16 серпня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений з посади водія за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули згідно актів про відсутність на роботі (а.с. 42).

Задовольняючи позов про поновлення позивача на роботі та стягуючи на його користь 5046 грн. 30 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виявив факт відсутності позивача на робочому місці, а отже факт вчинення позивачем прогулу не доведено.

Проте, з таким висновком погодитись неможливо з наступних підстав.

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.1994 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 22 «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У ст. 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є зясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення (ст. 149 КЗпП України).

Як зазначено вище, відповідно до актів про відсутність на роботі від 12 серпня 2016 року, 15 серпня 2016 року та 16 серпня 2016 року, ОСОБА_1 у вказані дні був відсутній на роботі без поважних причин з 9 год. до 17 год. впродовж робочого дня (а.с. 14-16).

Вказане також підтверджується даними табелю обліку робочого часу за серпень 2016 року по підприємству. Зокрема, з нього вбачається, що ОСОБА_1 12, 15 та 16 серпня 2016 року на роботу не зявився (а.с. 18).

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 допитані в апеляційному суді та суді першої інстанції відповідно пояснили, що позивач не бажав продовжувати працювати у відповідача, а фактично підтвердили його відсутність на роботі у вказані дні.

Так, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_9 пояснили, що бачили позивача на роботі лише вранці 12 серпня 2016 року.

Свідок ОСОБА_8 розповів, що 15 серпня 2016 року приїжджав з позивачем до міста Хмельницького для того, щоб він забрав речі з машини. Чи перебував останній на роботі не знає, однак, ствердив, що після обіду вони вже були вдома.

Факт відсутності на роботі впродовж всього дня 16 серпня 2016 року підтвердив сам позивач, пояснивши, що не поїхав на роботу, оскільки відповідач не в повній мірі виплатив йому заробітну плату. Окрім того, зламався автомобіль, який був за ним закріплений. А тому, він чекав вдома на дзвінок від директора.

З урахуванням вказаного, є всі підстави вважати, що 12, 15 та 16 серпня 2016 року ОСОБА_1 вчинив прогули без поважних причин. Натомість, їх поважність у судовому засіданні доведена не була. При цьому, акти про відсутність на роботі позивача за вказані дати, які суд першої інстанції вважав недостатніми доказами на підтвердження цього факту, доводять зазначене у сукупності з іншими доказами, зокрема, поясненнями свідків та самого ОСОБА_1

Що стосується неотримання від останнього пояснень з приводу вчинення дисциплінарного проступку, то слід виходити з наступного.

Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень від порушника трудової дисципліни є зясування обставин, за яких вчинено проступок для їх врахування з іншими обставинами при обранні виду стягнення.

Отже, сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та скасував винесений на підставі вимог закону наказ про звільнення позивача за прогули без поважних причин.

За таких умов, рішення суду першої інстанції в задоволеній частині позову підлягає скасуванню через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду, то такі слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства фірма «Торговий ОСОБА_4» задовольнити.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства фірма «Торговий ОСОБА_4» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова