Справа № 202/5528/14-ц
Провадження № 2/0202/18/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 січня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Вітько Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна, виселення, скасування рішення про реєстрацію права власності, поновлення реєстрації та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, витребування майна, виселення, скасування рішення про реєстрацію права власності, поновлення реєстрації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1 зазначив, що 08 травня 2003 року за його участі у м. Дніпропетровську відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ним були отримані численні травми. Він був доставлений в обласну клінічну лікарню імені Мечнікова, де у нього було діагностовано кому. В період з 08 травня 2003 року по 07 вересня 2003 року він знаходився на лікуванні та обстеженні. 09 жовтня 2003 року його дружина ОСОБА_5 разом зі своєю сестрою ОСОБА_2 та нотаріусом прийшли до його палати та попросили поставити свій підпис на документах, необхідних начебто для лікування, які він підписав. Однак, як зясувалось пізніше, таким чином був укладений договір купівлі-продажу належної йому квартири № 41 в будинку № 121 по пр. імені газети Правда у м. Дніпропетровську. 30 жовтня 2004 року на підставі договору міни новими співвласниками стали ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Наголошував, що на момент вчинення правочину укладання договору купівлі-продажу квартири він знаходився на стаціонарному лікуванні в онкологічному відділенні ОКБМ з діагнозом: рубців стеноз гортані та трахеї, хронічний коленосій. 30 вересня 2003 року він отримав консультацію лікаря психіатра, яким були поставлено діагноз: ранній відновлюваний період тяжкої сполученої травми з вираженим антено-депресійним синдромом, вираженими інтелектуально-містичними розладами, змінами особистості за органічним типом. Тобто на момент укладання договору купівлі-продажу він знаходився в особливому емоційному стані, а оточуюча його обстановка, події та дії осіб, примушували позивача укласти оспорюваний договір, тому його психологічний стан та усвідомлення обставин, що склались для нього, як для особистості, його відношення до таких обставин має безпосереднє значення для того, що він в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також зазначав, що повний захист прав його на квартиру можливий за умови виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири. Посилаючись на ст. 203, 216, 225, 330, 338, 396 ЦК України просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 жовтня 2003 року недійним, витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та передати майно у власність ОСОБА_1, виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_6, поновити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В судові засідання зявлявся позивач та його представник, які підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 повідомляв, що події, які відбулись 09 жовтня 2003 року він памятає дуже погано. Не заперечував, що підписав договір купівлі-продажу квартири, однак стверджував, що в той момент не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В судове засідання зявлялась відповідач ОСОБА_2, яка заперечувала щодо обставин, викладених в позові, просила відмовити в його задоволенні.

В судові засідання зявлявся представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7, який наголошував на незаконність та необґрунтованість позовних вимог. При ухваленні рішення по справі просив врахувати правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8 надав суду заперечення, в яких повідомляв, що дійсно ОСОБА_1 05 травня 2003 року під час самовільного керування легковим службовим автомобілем, належним фармацевтичній компанії, знаходячись у стані алкогольного спянінні, рухаючись по Новому мосту в м. Дніпропетровську виїхав на зустрічну смугу руху, та зіткнувся з автомобілем, в результаті чого троє молодих людей загинуло, ще двоє з тяжкими травмами потрапили до лікарні. Наголошував, що у серпні 2003 року ОСОБА_5 вже міг вставати з ліжка, ходити, його стан покращився, він адаптувався, спілкувався з оточуючими, виходив на прогулянки. Наприкінці серпня 2003 року ОСОБА_1 у задовільному стані був переведений з нейрохірургічного відділення до ЛОР-онко відділення у звязку з посттравматичним стенозом гортані для хірургічного етапу лікування, та у вересні йому було проведено хірургічне лікування з приводу стенозу гортані. Після чого ОСОБА_1 знаходився в ЛОР-онко відділенні, приймав антибактеріальну терапію. Психічні захворювання не були виявлені у останнього, недієздатність не встановлена. Під час перебування у ЛОР-онко відділенні ОСОБА_1 поводився адекватно, був вірно орієнтований у просторі та часі. У звязку з необхідністю лікування, на забезпечення життєвих потреб, на погашення боргів, та на оплату послуг адвоката, ОСОБА_1 попросив дружину зясувати у знайомих потребу у купівлі квартири як скоріше. А коли ОСОБА_2 з її чоловіком відвідували його у лікарні сам їм запропонував купити у нього квартиру, на що останні погодились. Під час знаходження ОСОБА_1 в ЛОР-онко відділенні був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений нотаріусом. Перед укладання договору нотаріус зясовував волевиявлення ОСОБА_1 Зазначають, що підставою для продажу квартири також було й те, що ОСОБА_1 побоювався, що при ухваленні вироку у кримінальній справі, можлива конфіскація належного йому майна. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не зявлялась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судові засідання не зявлявся, причини неявки не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як підтверджено матеріалами справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 жовтня 2003 року був укладений договір купівлі продажу квартири № 41, що знаходиться в будинку під номером 121 по пр. Слобожанського (колишня назва проспект газети «Правда») в м. Дніпро (попередня географічна назва м. Дніпропетровськ), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 4416.

Відповідно до п. 2, 3 зазначеного договору купівлі-продажу, квартира, що відчужується належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 травня 2002 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Продаж квартири здійснено за 5 053 грн., які продавець отримав повністю від покупця під час підпису цього договору.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно 30 жовтня 2004 року був укладений договір міни, відповідно до якого власниками квартири № 41, що знаходиться в будинку під номером 121 по пр. Слобожанського (колишня назва проспект газети «Правда») в м. Дніпро (попередня географічна назва м. Дніпропетровськ) стали ОСОБА_3, ОСОБА_6.

ОСОБА_6 помер 02 грудня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 185621, виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 05 грудня 2007 року, актовий запис № 1780.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний 11 травня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 223.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ № 006201 ОСОБА_1 встановлена з 01 серпня 2014 року друга група інвалідності безстроково.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 лікар, який здійснював нагляд за позивачем, пояснював, що ОСОБА_1 поступив в лікарню 08 травня 2003 року після дорожньо-транспортної пригоди в критичному стані, знаходився в реанімаційному відділенні. Після того як ОСОБА_1 був переведений до нейрохірургічного відділення, після стабілізації стану, у останнього була добра динаміка мозкової діяльності. На момент переведення у ЛОР-відділення ОСОБА_1 був у ясній свідомості, розмовляв, відповідав на запитання, можливо були деякі відхилення у вигляді невеликої загальмованості, однак він усвідомлював, що робив. Гострої потреби у консультуванні психіатра не було, огляд психіатра був плановий. ОСОБА_1 розмовляв, як зазначено невропатологом з сиплим відтінком.

Свідок ОСОБА_10 лікар-психіатр, в судовому засіданні повідомила, що нею був проведений 30 вересня 2003 року огляд ОСОБА_1, який був у тямі, доступний до контакту, грубо орієнтований у часі, емоційно лабільний, внутрішньо напружений, тривожний. У скаргах пацієнта був понижений настрій, плаксивість, неуважність, зниження памяті. В діагнозі зазначено: гострий період після політравми, але оцінити стан пацієнта, його мислення на той час було неможливо. Зазначала, що через три місяця після травми вона не мала права ставити будь-який діагноз, адже стан пацієнта міг відновлюватись місяцями. Більш детально не могла пояснити, оскільки ті події погано памятає.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 - колишня дружина позивача, пояснювала, що дійсно ОСОБА_1 потрапив у жахливу дорожньо-транспортну пригоду, в якій отримав численні травми. Однак з кінця червня 2003 року стан його поліпшувався. В ході спілкування він попросив її надати згоду на продаж квартири, мотивуючи своє рішення тим, що йому необхідні кошти для лікування, та повідомив її родичів про продаж квартири, на що останні проявили зацікавленість та погодились на купівлю майна. ОСОБА_1 наголошував, про необхідність це зробити до його виписки, оскільки побоювався про покарання та неможливість в подальшому вирішити це питання. Повідомляла, що продаж квартири був здійснений за безпосереднім волевиявленням позивача, та грошові кошти були передані останньому особисто в лікарні.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснював, що він бачив ОСОБА_1 в період знаходження останнього в лікарні та стан якого приблизно через місяць після дорожньо-транспортної пригоди значно поліпшився. ОСОБА_1 посміхався, розмовляв, цікавився подальшою своєю долею, оскільки знав що буде притягнутий до кримінальної відповідальності та буде ставиться питання про стягнення з нього завданої шкоди. Наголошував, що ОСОБА_1 запропонував йому придбати належну йому квартиру та наполягав на оформлення договору саме до виписки, оскільки розумів, що після виписки буде здійснюватись розгляд кримінальної справи щодо притягнення його до кримінальної відповідальності. Зазначав, що гроші були передані особисто ОСОБА_1 в лікарні.

Допитана як свідок ОСОБА_2 пояснювала, що ОСОБА_1 це колишній чоловік її сестри. Коли ОСОБА_1 прийшов до тями він почав розмовляти, його дуже цікавило завжди питання, що буде з ним, коли він одужає. Він розумів, що буде притягнутий до кримінальної відповідальності, тому питання відшкодування шкоди потерпілим його дуже турбувало. ОСОБА_1 запропонував їй купити квартиру та звернувся до своєї дружини за надання згоди на продаж квартири. Зазначала, що ОСОБА_1 розумів значення своїх дій та самостійно прийняв таке рішення. Нотаріусом в момент укладання правочину зясовувалась волевиявлення ОСОБА_1, який чітко повідомляв про бажання продати квартиру.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з висновком судово-психіатричного експертизи № 594 від 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири, виявляв психічні розлади у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозгової травми), з ретроантероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. У ході обстеження у ОСОБА_1 на період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мистичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здатності до прогнозування у повному обсязі наслідків свої дій. Вищеописані відмінності індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_1 були обумовлені наслідком тяжких травм, отриманих 08 травня 2003 року та залежним станом. Вищеописані особливості суттєво впливали на поведінку ОСОБА_1 під час укладання договору купівлі-продажу 09 жовтня 2003 року. В теперішній час ОСОБА_1 виявляє психічні розлади у вигляді легких розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку з ретроантероградною амнезією. Ступень наявних порушень теперішній час не така, щоб позбавляла його здатності усвідомлювати фактичний характер своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України по справі 6-131цс14 від17.09.2014.

Разом з цим, судово-психіатрична експертиза не містить висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише констатує, що ступінь наявних порушень у ОСОБА_1 в момент вчинення правочину була така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, що відповідно не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 стверджували, що ОСОБА_1 особисто звертався з пропозицією продажу квартири, повідомляв про причини укладання ним договору купівлі-продажу та розумів наслідки вчинення правочину. Лікар-психіатр ОСОБА_10 та лікар ОСОБА_9 також не зазначали про неможливість ОСОБА_1 в момент вчинення правочину розуміти значення свої дій та керувати ними. А лікар ОСОБА_9 навпаки стверджував, що ОСОБА_1 перебував у ясній свідомості, розмовляв, відповідав на запитання.

Проведена у справі судово-психіатрична експертиза не дала категоричних висновків щодо неможливості ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час вчинення оспорюваного правочину.

Враховуючи викладене та обставини справи, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки відсутні підстави для визнання договору купівлі-продаж недійсним, то відсутні і підстави для задоволення інших позовних вимог, оскільки вони є похідними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна, виселення, скасування рішення про реєстрацію права власності, поновлення реєстрації та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда