Справа № 308/6495/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 листопада 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_2 24.06.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. 14.03.2016 на вул. Капушанській в м. Ужгороді сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої керований відповідачем ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ-2105, д/н «а 0422 ОС», власником якого є ОСОБА_4, зіткнувся із автомобілем НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_2, що призвело до пошкодження автомобіля позивача. Сторони оформили ДТП повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (так званий «Європротокол») від 14.03.2016. Свою вину у ДТП ОСОБА_3 не заперечує.

Через нагальну потребу позивач провів ремонт свого автомобіля, загальна вартість ремонту склала 28130,00 грн, з яких вартість запчастин 14630,00 грн, матеріалів 1200,00 грн, вартість робіт 12300,00 грн, що підтверджується відповідними рахунками-фактурами.

Цивільна відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ТДВ СК «Глобус», страховик Актом від 31.03.2016 № 474/16 розрахунку матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу, визначив вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, у розмірі 27190,12 грн, що з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу склало 17546,30 грн. Ці кошти страховик сплатив позивачу, що, однак, не покрило всього розміру шкоди, різниця склала 10583,70 грн, яку повинен сплатити відповідач як винуватець шкоди. Тим часом, неодноразові прохання позивача сплатити кошти відповідач проігнорував, від відшкодування шкоди ухиляється, що змусило потерпілого звернутися до суду.

Діями відповідача позивачу окрім майнової завдано й моральної шкоди, позивач унаслідок пошкодження його майна зазнав душевних страждань, змушений був докладати значних зусиль для усунення наслідків ДТП, для врегулювання стосунків зі страховою компанією, тривалий час не міг користуватися автомобілем, що створило значні незручності, повинен був сплатити велику суму коштів за ремонт автомобіля тощо. Позивача було принижено повною байдужістю відповідача, небажанням відшкодувати шкоду.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь із відповідача «суму доплати страхового відшкодування в розмірі 10583,70 грн», у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн, а також покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2016 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн, у задоволенні інших вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду оскаржила в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення доплати страхового відшкодування в розмірі 10583,70 грн, вказує на неправильне, на її думку, застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких:

ОСОБА_3 повинна нести відповідальність саме за повне відшкодування шкоди включно із вартістю робіт, необхідних для відновлення речі, тому повинна відшкодувати шкоду в частині, що не була покрита страховою виплатою потерпілому;

страховик визначив шкоду в розмірі 27190,12 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу в розмірі 17546,30 грн, відповідний акт страховика є належним і допустимим письмовим доказом, з урахуванням правил щодо виплати страхового відшкодування страховиком різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням фізичного зносу повинен сплатити заподіювач шкоди;

відповідач заперечував вартість проведеного позивачем ремонту автомобіля, проте, не спростував таку встановленим порядком, тоді як позиція позивача щодо вартості такого ремонту ґрунтується на документах, які є належними доказами, зокрема, як первинні фінансово-розрахункові документи.

Сторона просить рішення в оскарженій частині змінити і стягнути на її користь із відповідача доплату страхового відшкодування в розмірі 10583,70 грн.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_5, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що позивач не надав належних і допустимих доказів щодо сплати коштів за ремонт автомобіля, тому не довів розміру витрат, здійснення яких слугувало підставою позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, відповідача ОСОБА_3, яка апеляцію не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вирішуючи справу за апеляцією за правилами ст. 303 ч. 1 ЦПК України, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із її необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо відшкодування шкоди у редакції, чинній на час їх виникнення, а також у відповідній частині законодавством про страхування.

Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, пошкодженням майна; відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, водночас розмір завданої шкоди доводиться позивачем; за загальним правилом, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку (ст.ст. 11-16, 23, 1166, 1187 ЦК України). Відповідно до ст. 979, ст. 980 ч. 1 п. 3, ст.ст. 999, 1194 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 5, 6, 21, Розділу ІІІ України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV), особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Позов може бути задоволено за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Встановлено, підтверджується матеріалами справи і ніким не заперечується, що:

14.03.2016 на вул. Капушанській в м. Ужгороді сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої керований відповідачем ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ-2105, д/н «а 0422 ОС», власником якого є ОСОБА_4, зіткнувся із автомобілем НОМЕР_1, яким керувала власник ОСОБА_2, що призвело до пошкодження автомобіля позивача, обставини ДТП зафіксовані підписаним водіями повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 14.03.2016, винуватцем ДТП є ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у ТДВ СК «Глобус» (страховий поліс серії АЕ № 6903817 дійсним на період з 27.02.2016 по 26.02.2017) (а.с. 12, 17, 42-44 та ін.);

аварійним комісаром ОСОБА_6 автомобіль НОМЕР_1, був оглянутий, результати огляду зафіксовані Актом від 15.03.2016 огляду транспортного засобу по страховій справі № 896/19 (а.с. 21-22);

ОСОБА_2 15.03.2016 повідомила ТДВ СК «Глобус» про ДТП, 23.03.2016 звернулася до страхової компанії по виплату страхового відшкодування (а.с. 18-20);

Актом від 31.03.2016 № 474/16 розрахунку матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу, складеним страховиком, визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, у розмірі 27190,12 грн, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та ПДВ ця вартість склала 17546,30 грн, вартість матеріальної шкоди без урахування ПДВ визначено в розмірі 14621,92 грн, вартість матеріальної шкоди з урахуванням ПДВ 17546,30 грн (а.с. 23-34);

платежами, здійсненими страховиком 13.04.2016 (14041,36 грн) і 06.05.2016 (2909,76 грн), потерпілій ОСОБА_2 надійшло страхове відшкодування загальним розміром 16951,12 грн (а.с. 57, 58), з яких, за визнанням ОСОБА_2 в апеляційному суді, 2909,76 грн становить ПДВ, що було виплачене за її додатковим зверненням до страховика, до якого вона претензій у звязку зі страховим відшкодуванням не має.

На підтвердження доводів позову в частині компенсації відповідачем майнової шкоди, не покритої страховим відшкодуванням, ОСОБА_2 подала видані на її імя:

рахунки-фактури від 28.03.2016 обидва за № 004/16, складені ПП ОСОБА_7 на запасні частини (14630,00 грн), витратні матеріали (1200,00 грн) до автомобіля та роботи (12300,00 грн) загальною вартістю 28130,00 грн (без ПДВ) (а.с. 14, 55, 56);

акт виконаних робіт від 28.03.2016, складений ПП ОСОБА_7, відповідно до якого вартість запасних частин склала 14630,00 грн, вартість витратних матеріалів 1200,00 грн, вартість робіт 12300,00 грн, разом 28130,00 грн (без ПДВ) (а.с. 15, 54);

рахунок-фактуру від 31.03.2016 № G, складений Іноземним підприємством «АІС-Закарпаття» на запасні частини загальною до автомобіля вартістю 14525,16 грн, в т.ч., ПДВ 2404,19 грн (а.с. 13, 53).

Ці документи позивач подав як докази здійснених ним витрат, необхідних для ремонту автомобіля після ДТП.

Суд першої інстанції правильно відхилив ці документи, позаяк такі не відповідають вимогам щодо належності письмових доказів (ст.ст. 58, 64 ЦПК країни), якими слід підтверджувати факти сплати коштів у випадку, що розглядається, та не мав підстав для врахування відповідних доводів позивача.

Належними доказами щодо розрахунків у звязку з придбанням запасних частин до автомобіля, зі здійсненням його ремонту на станції технічного обслуговування, як і власне щодо факту проведення такого ремонту, доказами щодо обліку відповідних операцій, які фіксуються у документальній формі, є первинні та облікові документи, що повинні складатися під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення: договір про технічне обслуговування і ремонт транспортного засобу; акт передавання-приймання колісного транспортного засобу, його складових частин (систем) для надання послуг з технічного обслуговування і ремонту (що підписується також власником автомобіля); наряд-замовлення, рахунок-фактура, накладна, квитанція тощо, при цьому, оплата послуг здійснюється замовником як у готівковій, так і безготівковій формах; документами, що підтверджують надання послуги фізичній особі, є акт передавання-приймання КТЗ після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п.п. 1.6., 1.7., 1.24., 1.35., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п. 3, 4 Розділу ІІІ, п. 2 Розділу IV, п.п. 1-4, 6, 7 Розділу V Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Мінінфраструктури України від 28.11.2014 № 615 (реєстрація в Мінюсті України від 17.12.2014 за № 1609/26386), інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів у паперовій формі (квитанція, чек тощо), необхідних для оформлення оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обовязком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів.

Надані позивачем документи не є доказами здійснення ним оплати установленим порядком ремонту автомобіля на станції технічного обслуговування, як, власне, надані документи не утворюють сукупності таких, передбаченої законодавством для офіційного підтвердження факту здійснення відповідних ремонтних робіт на станції технічного обслуговування.

Окрім цього, колегія суддів констатує, що визначаючи розмір майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, страховик в Акті від 31.03.2016 № 474/16, який обома сторонами визнається належним і допустимим доказом у спорі, відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Мінюсту України і Фонду держмайна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (реєстрація в Мінюсті України від 24.11.2003 за № 1074/8395) виходячи з характеру і обсягу пошкоджень транспортного засобу врахував як вартість відповідних запасних частин і матеріалів, так і вартість необхідних ремонтно-відновлювальних робіт. Відповідна компенсація була сплачена потерпілому та була прийнята ним у складі страхового відшкодування.

Понад те, потерпіла ОСОБА_2, яка, як випливає з матеріалів справи з урахуванням пояснень сторони, відремонтувала автомобіль ще до того, як страховик визначив розмір відповідного відшкодування, не була позбавлена права за наявності належних документів щодо ремонту автомобіля та його оплати подати такі страховику для врахування при визначенні розміру страхового відшкодування, узгодити питання місця проведення ремонту автомобіля та щодо перерахування коштів особі, яка надає послуги з ремонту пошкодженого майна, тощо (ст. 35 п. 35.1. пп. «в», ст. 36 п.п. 36.1., 36.2., 36.4. Закону № 1961-IV). Утім, розпорядившись цивільними правами на свій розсуд, потерпіла у такий спосіб не діяла і самостійно вирішила питання, повязані з ремонтом автомобіля.

Тож правова позиція позивача щодо фактичного кількаразового врахування витрат на ремонт автомобіля з метою отримання з відповідача додаткової компенсації є хибною та не ґрунтується на законі.

ЦК України встановлені правила, відповідно до яких реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 22 ч. 2 п. 1, ст. 1192). Аналогічно регулює це питання і Закон № 1961-IV, який передбачає, зокрема, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 22 п. 22.1., ст. 29). Згідно із вищезгаданою Методикою, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу і розмір матеріального збитку, завданого його пошкодженням, визначаються з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу (його складових), розрахованого за відповідними правилами, що враховують реальний стан і вартість обєкта на момент ДТП, поняття дійсної вартості, що вживається у судовій практиці, за своїм змістом і числовим значенням рівнозначне поняттю ринкової вартості, що вживається в Методиці (п.п. 1.1.-1.4., п. 1.6. абз. 18, 39, 40, 49, п.п. 2.4., 3.9., 4.1., 5.1., 7.1., 7.17., 8.1.-8.3., 8.5. та ін.).

Тобто, відшкодуванню потерпілому підлягають саме реальні збитки (реальна вартість втраченого майна або реальна вартість виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі), а відтак фізичний знос майна враховується при відшкодуванні потерпілому грошовими коштами реальних збитків. Визначений законом порядок відшкодування майнової шкоди і збитків сам по собі не може розглядатися як такий, що порушує цивільні права позивача, як це випливає з його правової позиції. У контексті спору слід констатувати, що попри необґрунтованість доводів позивача щодо питання врахування фізичного зносу майна як таких, вони не є й конкретизованими та доведеними по суті щодо обставин, які, якщо відповідне питання ставиться, є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), крім того, за відповідних умов саме особа, відповідальна за шкоду, може мати певні підстави ставити питання про врахування зношеності пошкодженого майна.

Насамкінець, попри вимоги закону про необхідність зменшення суми, що відповідає розміру оціненої шкоди, на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, та про можливість здійснення доплати в розмірі, що не перевищує суми податку, за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту (ст. 36 п. 36.2. Закону № 1961-IV), страховик діючи на свій розсуд виплатив позивачу і ПДВ.

Виходячи з наведеного, доводи позивача щодо необхідності стягнення з відповідача на відшкодування шкоди коштів понад суму страхової виплати у заявленому розмірі, необґрунтовані та недоведені. Із тих підстав і в тих межах, як позов був заявлений, він не міг бути задоволений відповідно до закону, як не може бути задоволена й апеляція позивача. З інших, аніж наведені вище, підстав ані позов, ані апеляція не подавалися. З огляду на встановлене, неправильне визначення предмету позову як стягнення з винного в заподіянні шкоди відповідача «доплати страхового відшкодування» у визначеному позивачем розмірі, за яким у такому формулюванні він не може бути відповідачем, оскільки не відповідальний за доплату страхового відшкодування, не впливає на висновок про необхідність відмови в задоволенні позову та апеляції, а є додатковою для нього підставою.

Відтак, апеляція не спростовує правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду в частині розвязання спору про відшкодування майнової шкоди залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді