АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 682/845/16-ц
Провадження № 22-ц/792/91/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Ярмолюка О.І., Федорової Н.О.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю відповідача та його представника,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, грошової компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року,

встановила:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 зі зміненими під час судового розгляду позовними вимогами про стягнення 5960 грн. 17 коп. заборгованості по заробітній платі, 372 грн. 61 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку, 1186 грн. 14 коп. грошової компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з січня 2015 року по лютий 2016 року, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 06.05.2015 року по день фактичного розрахунку або ухвалення судового рішення.

На обґрунтування позову зазначив, що відповідач при звільненні не провів з ним остаточного розрахунку, в звязку з чим повинен сплатити нараховану, але не виплачену заробітну плату, грошову компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, грошову компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.10.2016 року позов було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 7146,31 грн. заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації, 372,61 грн. грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, 14 213,01 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 551,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд не взяв до уваги пропуск позивачем трьохмісячного строку для звернення до суду із позовом. Оскільки позовні вимоги стосуються стягнення заробітної плати, тому ОСОБА_1 спочатку слід було звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, і лише у разі відмови у видачі судового наказу позивач мав право звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив змінити рішення суду та стягнути на його користь всю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Апелянтом, зокрема, було зазначено, що суд припустився помилки, зменшивши розмір середнього заробітку, не врахувавши при цьому вимоги Закону та правової позиції Верхового Суду України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи поданої ними апеляційної скарги, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права в частині вирішення питання щодо розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.

У звязку з порушенням судом норм матеріального права оспорюване рішення підлягає зміні в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд обґрунтовано виходив зі змісту норм чинного законодавства та дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, грошової компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку.

Частиною 1 статті 1 Закону України „Про оплату праці встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося в суді першої інстанції сторонами, що ОСОБА_1 в період з 17.01.2015 року по 05.05.2015 року перебував у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2, працюючи на посаді бармена в кавярні «Коста-Ріка».

Позивач був фактично допущений до роботи відповідачем, що свідчить про існування між ними трудових відносин.

Відповідних письмових наказів щодо прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_1, виданих ФОП ОСОБА_2, не встановлено.

В день звільнення і до розгляду справи в суді з позивачем не було проведено повного розрахунку, як того вимагає ст. 116 КЗпП України.

Заборгованість по заробітній платі за період з 17.01.2015 року по 05.05.2015 року становить 5960,17 грн., в т.ч. за січень 714,30 грн., лютий 1520,06 грн., березень 1567,57 грн., квітень 1650,39 грн., травень 507,85 грн. Ці суми були нараховані відповідачем позивачу, але фактичної виплати їх проведено не було.

Вищевстановлені обставини підтверджуються доказами, зокрема даними, які містяться в індивідуальній відомості про застраховану особу форми ОК-5 Пенсійного фонду України, відомостях з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 в період з 01.10.2014 року по 31.12.2015 року, довідкою про доходи від 20.04.2015 року, виданою ФОП ОСОБА_2

На спростування вказаних доказів відповідачем не надано жодних обєктивних даних, тому суд, задовольняючи позов в частині стягнення боргу по заробітній платі, правильно виходив з їх доведеності.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» встановив, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до вимог ст.ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітну плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місць.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року, №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації, розмір якої відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 1186,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач не перебував у відпустці, тому з урахуванням вимог Закону, постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, за 7 днів невикористаної відпустки розмір компенсації становитиме 372,61 грн.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши в даному випадку, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому від ОСОБА_2 суми в день звільнення, суд обґрунтовано вказав на необхідність стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Однак, при цьому суд помилково зменшив розмір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 28426,02 грн. до 14213,01 грн.

Постановою Верховного Суду України від 27.04.2016 року, №6-113цс16 було встановлено, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Необхідно також взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зменшуючи розмір середнього заробітку суд виходив з розміру заробітної плати та середнього заробітку, істотності частки.

Однак, на думку колегії суддів розмір заборгованості по заробітній платі, який становить 5960,17 грн., а з урахуванням грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (372,61 грн.) 6332,78 грн., не можна визнати таким, що істотно відрізняється (менший) від нарахованого розміру середнього заробітку в сумі 28426,02 грн., тому висновок суду в цій частині слід визнати таким, що не відповідає вимогам Закону.

У вищезазначеній постанові ВСУ прийшов до висновку про неістотність суми недоплати відносно розміру заробітку особи, що становить 1,8% від суми заробітної плати, в звязку чим зменшив суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до 1,8%.

В конкретному ж випадку такої істотної диспропорції не встановлено, оскільки сума недоплати становить 100% відносно розміру заробітку ОСОБА_1, тому і підстав для зменшення суми саме за таких обставин не вбачається.

Відсутні також й інші обставини, визначенні ст. 117 КЗпП України для зменшення суми середнього заробітку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Пунктом 25 цієї ж постанови Пленуму ВСУ передбачено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо він в цей день не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Крім того, положенням ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а також статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» були надані офіційні тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року, №8-рп/2013 в аспекті конституційних звернень громадян. Суд зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Отже, враховуючи, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, твердження апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставним.

Посилання апелянта на недотримання судом вимог процесуального закону у звязку з тим, що позивачем не дотримано порядку звернення до суду, не ґрунтується на чинних процесуальних нормах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути видано у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

В даному випадку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо нарахування та виплати як заробітної плати, так і інших сум, які належали йому до виплати в звязку з із звільненням.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 11, 15, 118 ЦПК України, звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про вирішення трудового спору не призвело до порушення чинних процесуальних норм.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвалою судді апеляційного суду від 30.11.2016 року ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 606,32 грн. до ухвалення судового рішення в справі.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити, тому, відповідно до ст.ст. 82, 88 ЦПК України, з останнього в дохід бюджету підлягає стягненню 606,32 грн. судового збору, який підлягав до сплати ним при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінити. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28426 грн. 02 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 606 грн. 32 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

___________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія 55