Провадження № 2/742/26/17
Єдиний унікальний № 742/3373/16-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Бездідько В.М., при секретарі Карпенко В.О., за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго», Відокремленого підрозділу Південні високовольтні електричні мережі Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу , -
встановив:
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилається на те, що з 13 березня 2014 року він був прийнятий на посаду інженера служби ізоляції та захисту від перенапруги до Відокремленого підрозділу Південні високовольтні екричні мережі ПАТ "Чернігівобленерго" і працював включно по 30 квітня 2015 року. Підставою звільнення була повістка, яка була вручена за місцем роботи, про виклик до військомату, де дізнався що його призивають на строкову службу. Заздалегідь попередивши відділ кадрів товариства йому запропонували написати заяву про звільнення за вланим бажання, а у разі відмови його буде звільнено за прогул, в зв`язку з чим він написав заяву за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Прибувши на місце дислокації військової частини позивач дізнався, що роботодавці інших військовослужбовців не припинили з ними трудові відносини та їм виплачується середній заробіток, в зв`язку з чим, перебуваючи у вересні у відпустці, звернувся до відповідача з заявою про поновлення на роботі, однак отримав відмову, а тому оскільки були порушені його права та гарантії, запропонувавши йому звільнитися, що стало втратою трудового стажу, середньомісячної щомісячної заробітної плати, позивач і був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_3 було звільнено на підставі чинного законодавства, яке діяло на час звільнення позивача та при цьому подала письмові заперечення проти позову.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Судом достовірно встановлено, що з 13.03.2014 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Чернігвобленерго» Відокремлений підрозділ Південні високовольтні електричні мережі на посаді інженера служби ізоляції та захисту від перенапруги, наказ № 31-к від 12 березня 2014 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 6).
Наказом ПАТ «Чернігвобленерго» Відокремлений підрозділ Південні високовольтні електричні мережі № 73-к ОСОБА_3 30.04.2015 року було звільнено у зв`язку з призивом на військову службу п.3 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 51).
Факт призову позивача на військову службу у Збройних Силах України підтверджується копією військового квитка серія НОМЕР_2 від 11.05.2015 року відповідно до якого ОСОБА_3 придатний до військової служби, призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 12 травня 2015 року (а.с.8).
Вказані факти підтверджуються матеріалами справи та не оспорюються сторонами.
Указом Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженимЗаконом України від 17.03.2014 р. № 1126-VIІ, оголошено проведення часткової мобілізації на території ряду областей, у тому числі і Чернігівської.
Указом Президента України від 17.02.2015 р. №88/2015 «Про строки проведення чергових призовів…» зі змінами Указом Президента України від 07.05.2015 №255/2015 визначено проведення чергових призовів з травня 2015 на червень 2015 року.
Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, які відбувають військову службу відповідно до закону, а держава відповідно до ст. 17 Конституції України, в свою чергу, забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно ч.2ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, обсяги, порядок і строк проведення якої визначаються Президентом України відповідно до ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З 08.06.2014 року набрав чинності Закон України від 20.05.2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (даліЗакон № 1275-VII), яким внесено зміни до ряду діючих законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обовязок і військову службу» тощо.
Зокрема, доповнено ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», а статтю 119 КЗпП викладено в новій редакції, згідно яких за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону№ 1275-VII поширено дію частин 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», ч. 3ст. 119 КЗпП України в редакції цього закону на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Таким чином, працівнику, звільненому з роботи для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одногороку, Законом № 1275-VIIгарантується збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності, тобто він має бути поновлений роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону № 1275-VII шляхом скасування наказу про звільнення.
Щодо позовних вимог про нарахування та виплати середнього заробітку суд приходить до наступного.
За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105(надалі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексом законів про працю України.
При цьому, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року.
Враховуючи вищенаведене нормативне обґрунтування, саме, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів.
Таким чином, на позивача, який був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, поширюються гарантії, які внесені змінами до деяких законодавчих актів на підставі Закону України №1275-VII, у відповідності із якими за ним на час призову, але не більше одного року, зберігається його робоче місце у відповідача, і він має право на компенсацію з бюджету середнього заробітку, отримуваного на час призову.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при встановленні зазначених фактів, відповідачем помилково були застосовані норми законодавства та необґрунтовано звільнено позивача із займаної посади, тобто в порушення гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», та прийнятих на підставі них в подальшому змін до норм трудового законодавства, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення підлягають до задоволення.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Як вбачається із довідки наданої ПАТ «Чернігівобленерго» середньоденна заробітна плата за два місяці перед звільненням ОСОБА_3 складає 148,17 грн.
Зазначена сума визначена без урахування прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Обовязок по стягненню прибуткового податку та інших обовязкових платежів покладаються на відповідача при виконанні рішення суду.
Статтею 215 ЦПК України передбачено при винесенні рішення вирішення питання судових витрат. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір, оскільки позов задоволено частково, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 535 грн. 22 коп.
Крім того, за змістом ст.ст.79,84 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, і витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права.
Розмір витрат на оплату правової допомоги, граничний розмір якої встановлений Законом України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20 грудня 2011 року, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справ, а й разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.
Зокрема, ст.1 вищезгаданого Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається в судовому рішенні.
Для визначення розміру витрат на правову допомогу позивачу суд відповідно до наданого розрахунку враховує робочий час, витрачений адвокатом Матвієнко В.М., а саме участь у судових засіданнях, тобто за фактично витрачений адвокатом час на надання правової допомоги. Відтак, розмір витрат на правову допомогу, надану адвокатом Матвієнко В.М. позивачу становить 580 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215,367 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго», Відокремленого підрозділу Південні високовольтні електричні мережі Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_3 на роботі на посаді інженера служби ізоляції та захисту від перенапруги у Відокремленому підрозділі Південні високовольтні електричні мережі Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго».
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» на користь Державної судової адміністрації України 535 грн. 22 коп. судового збору.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 580 грн.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М. Бездідько