Справа № 712/2198/17
Провадження № 2о/712/46/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Пересунька Я.В.,

при секретарі Сагун Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про встановлення факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце смерті на тимчасово окупованій території України, а саме: м. Горлівка, Донецької області, яка настала 30 січня 2017 року.

Заяву обґрунтовано тим, що він є сином ОСОБА_2, який помер 30 січня 2017 року в м. Горлівка Донецької області.

21 лютого 2017 року Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану відмовив у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 у звязку з тим, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 (серії ДНР № 058797, яке видано 31 січня 2017 року Центрально-Міським відділом запису актів громадянського стану Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки) видано не уповноваженим органом та не може бути підставою для державної реєстрації смерті.

Встановлення факту смерті необхідне йому для реєстрації смерті ОСОБА_2, який помер 30 січня 2017 року на території України та отримання свідоцтва про смерть.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав та просив її задоволити, надав суду для огляду оригінали доданих до позовної заяви матеріалів.

Представник заінтересованої особи Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд заяви за відсутності представника цього органу, у якій також додав, що при вирішенні питання за заявленими вимогами покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши подані ним докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що відповідно до Свідоцтва про народження, виданого 10 січня 1979 року уповноваженим органом реєстрації актів цивільного стану Української РСР, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином ОСОБА_2 (а.с. 17).

31 січня 2017 року «Республиканским бюро судебно-медицинской экспертизи ДНР» видано лікарське свідоцтво про смерть № 280 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка настала 30 січня 2017 року в АДРЕСА_1; причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний коронарокардіосклероз (а.с. 6).

Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_2, його місце проживання було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

21 лютого 2017 року Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 у звязку з тим, що свідоцтво про його смерть (серії ДНР № 058797, яке видано 31 січня 2017 року Центрально-Міським відділом запису актів громадянського стану Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки), не є підставою для державної реєстрації смерті.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 цього Кодексу.

За змістом ч. ч. 1, 2 статті 257-1 цього Кодексу заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014року №1085-р м. Горлівка Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За змістом наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання деякими відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Донецької області. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території.

Згідно з ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Як розяснено у п. п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

На даний час свідоцтво про смерть видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, а лікарське свідоцтво про смерть видане медичним закладом тимчасово окупованої території.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Оцінюючи довідку про причину смерті та саме свідоцтво про смерть, видані органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України і не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинено принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами. Суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території та зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, тоді як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд робить висновок про те, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його батька ОСОБА_2, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи громадянина України, які за своє суттю є подіями та діями, що нерозривно повязані з фізичною особою і припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктами 1, 3 частини 4 статті 17 цього Закону передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі, якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті.

Згідно із ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану (визнання державою факту смерті громадянина України), і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, а є лише підставою для одержання таких документів.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 9, 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. ст. 3, 8, 214, 215, 223, 234, 256, 257-1, 259, п. 8 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про встановлення факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України з а д о в о л и т и.

Встановити факт смерті 30 січня 2017 року громадянина України ОСОБА_2 (який народився 16 липня 1941 року в селі Колесніковка Купянського району Харківської області та був зареєстрований за адресою: Україна, АДРЕСА_2), причина смерті: гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний коронарокардіосклероз, місце смерті: м. Горлівка Донецької області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області, шляхом подання через Соснівський районний суд м. Черкаси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом Черкаської області, якщо воно не буде скасоване.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: Я.В. Пересунько