АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 758/8607/15-ц Головуючий в І інстанції: Богінкевич С.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1772/2017 Доповідач: Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Кравець В.А., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Державний нотаріус Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна, про визнання правочинів недійсними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд з наведеним позовом, в подальшому доповнивши його вимоги, просила визнати недійсними заповіт від 25 липня 2003 року, договір дарування квартири від 15 квітня 2004 року; доручення від 16 січня 2004 року; просила повернути з незаконного володіння від недобросовісного набувача - ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4; визнати за нею право власності на вищезазначене майно.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що Державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко P.C. було вчинено нотаріальні дії, а саме: 25 липня 2003 року посвідчила заповіт, яким заповідач ОСОБА_7, заповіла все своє майно відповідачці ОСОБА_8; 16 січня 2004 року видала ОСОБА_2 доручення на представлення інтересів ОСОБА_7; 15 квітня 2004 року посвідчила договір дарування квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_8, при цьому ОСОБА_7 на час укладання спірних правочинів страждала психічним захворюванням, не усвідомлювала значення своїх дій.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового про задоволення позову. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин, що мають значення для правильного, на її думку, вирішення справи.

Справу розглянуто без участі апелянта ОСОБА_1, якою подано заяву 13 січня 2017 року через канцелярію суду апеляційної інстанції про розгляд справи без її участі, зазначаючи про підтримання апеляційної скарги.

Відповідно до положення ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_9, діючи в інтересах (довіреність т.1 а.с.106) ОСОБА_10 (ОСОБА_3, змінила прізвища на «Бунеску» у зв*язку з укладанням шлюбу, відповідно до свідоцтва від 18 жовтня 2014 року т.1 а.с.159) апеляційну скаргу не визнали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 25 липня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт на користь відповідачки - ОСОБА_8, який посвідчений нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3391, при цьому, як вбачається із його змісту, зміст ст.534, 535 ЦК України її було роз'яснено, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (а.с.8). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заповіт чинний і ніким не оспорювався.

Крім того, 16 січня 2004 року ОСОБА_7 дала доручення ОСОБА_2, посвідчене нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-153, підписане ОСОБА_7 у присутності нотаріуса, оскільки її особу було встановлено, дієздатність перевірено (а.с.9).

15 квітня 2004 року ОСОБА_7 подарувала земельну ділянку № 19, по вул. Озерній 2 с/т «Озерне» у Дарницькому районі м.Києва, квартиру АДРЕСА_3 (ОСОБА_11, що підтверджується договорами дарування, посвідченими нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори за реєстровані в реєстрі за № 2-822, № 2-825 (а.с.129, 130).

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору.

Згідно зі ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, 16. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи; так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року (т.1 а.с.14,15) за заявою ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 недієздатною, останню визнано недієздатною за життя.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22жовтня 2015 року (т.1 а.с.157,158) вказане рішення Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року скасовано, відмовлено у заяві ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 недієздатною.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року скасовано, справу повернуто до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд (т.2 а.с.78-81).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року (т.1 а.с.217,218) рішення Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 недієздатною залишено без розгляду.

Слід зазначити, посилання позивачки на ту обставину, що померла ОСОБА_7 за життя в момент вчинення оспорюваних правочинів не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) спростовуються матеріалами справи, оскільки жодного належного та допустимого доказу, яким являється лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи позивачкою надано не було, даний висновок проводився у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 недієздатною і призначався ухвалою Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 11 серпня 2014 року.

У даній справі, яка переглядається колегією суддів Апеляційного суду м.Києва, ОСОБА_1 не заявлялось клопотання щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно померлої ОСОБА_7

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовного того, що судом першої інстанції не було вирішено питання щодо недієздатності ОСОБА_7, не заслуговують на увагу.

Позивачем ставиться питання про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеним ОСОБА_7 у 2004 році як дарувальником, з підстав психічного захворювання останньої з 1995 року, саме з цього часу ОСОБА_7, як зазначає позивач, не усвідомлювала значення своїх дій на не могла ними керуватись.

Проте, позивачем залишено поза увагою таку обставину як те, що ОСОБА_7 у 1999 року укладала договір купівлі-продажу квартири, діючи на свою користь як покупець (т.1 а.с.121).

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні померлою спірних: заповіту, договорів дарування та доручення, нотаріусом роз'яснялось сторонам зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України. Суд першої інстанції правильно зазначав, ОСОБА_7, розуміючи значення, умови та правові наслідки складення заповіту, укладання договору доручення та дарування, підписала його, тим самим підтвердила свою волю та намір на вчинення вказаних правочинів.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності вимог позивачки про повернення з незаконного володіння від недобросовісного набувача спірного майна та визнання за нею права власності на це майно. Як правильно зазначав суд першої інстанції, такі вимоги є необґрунтованими, оскільки вони є похідними від основних вимог щодо визнання правочинів недійсними, у задоволенні яких правомірно відмовлено судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308,313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: