АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

23 грудня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому, з уточненнями, просили звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в рахунок задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк () за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/202 від 01.06.2007 року в сумі - 547 171 доларів США 29 центів, що еквівалентно - 8 190 754 гривень 27 коп. за курсом Національного банку України станом на 01.12.2014 року.

Справа № 761/39250/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/676/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулова А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що 01.06.2007 року між позивачем та третьою особою - ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/20 від 01.06.2007 року. Останній отримав у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі - 365 400 доларів США під 13 % річних до 31.05.2017 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та відповідачами було укладено договір іпотеки, предметом якого стало - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Третя особа порушив умови договору та припинив виплату та погашення кредитних зобов'язань, тому позивач направив йому та відповідачам у справі вимогу про дострокове погашення суми заборгованості по кредиту та відсотками за його користування. Оскільки третя особа та відповідачі вказану вимогу проігнорували, тому позивач звернувся до суду із даним позовом до майнових поручителів із зверненням стягненням на належне їм нерухоме майно та серед іншого просив встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №013/241-1 від 01.06.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстровано в реєстрі за №2662, а саме на нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в рахунок задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк () за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/202 від 01.06.2007 року в сумі - 473 209 доларів США 55 центів, що еквівалентно - 7 083 615 гривень 72 коп. за курсом Національного банку України станом на 01.12.2014 року.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк () як Іпотекодержателем від свого імені на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, будь-якій особі покупцеві за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на момент продажу, на умовах та в порядку, викладеному в ст.. 38 Закону України «Про іпотеку».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» суму сплаченого судового збору в розмірі по - 1 827 гривень 00 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції незаконно не врахував, що до вимог банку сплинув строк позовної давності, про що було заявлено відповідачами у суді першої інстанції.

Крім того, судом першої інстанції помилково не вказано в резолютивній частині рішення початкової ціни предмету іпотеки, оскільки даний елемент є обов'язків при розгляді такого роду справ.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.06.2007 року між позивачем та третьою особою - ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/202 від 01.06.2007 року із урахуванням додаткової угоди №1 від 10.04.2009 року, за якими третя особа отримав у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі - 365 400 доларів США під - 13 % річних із строком повернення до 31.05.2017 року (т.1 а.с.7-10).

Крім того, за п.4.2 кредитного договору, за порушення терміну здійснення сплати комісії, процентів або строків повернення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

З умовами п.п.3.3.8, 3.3.9. 3.3.10 вказаного договору третя особа зобов'язався повернути вказану суму кредиту, сплатити нараховані відсотки, можливі штрафні санкції та виконати інші зобов'язання за договором.

На виконання умов кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти в сумі - 365 000 доларів США, але ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі не виконує та погашати платежі перестав.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01.06.2007 року між банком та відповідачами 1 і 2 було укладено договір іпотеки, предметом якого стало - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т, 1 а.с.11-12).

За умовами п.4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, що забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, а договором іпотеки передбачено право нового кредитора - позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, та суд дійшов висновку, що в рахунок погашення заборгованості необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачам.

Крім того, суд вважав, що застосування строків позовної давності до вимог про визначення суми основного боргу та пені у цьому позові про звернення стягнення на предмет іпотеки в даному випадку є недопустимим, оскільки жодних підстав для необхідності її застосування в розумінні вимог Глави 19 ЦК України представником відповідачів не доведено.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не вивчив детально умови кредитного договору, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша сттатті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Як встановлено колегією суддів, останній платіж по кредитному договору №40.29-48/202 від 01.06.2007 року ОСОБА_3 здійснив 09.06.2010р., що підтверджується виданою 20 квітня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» довідкою (том 2, а.с.5).

Таким чином, відповідно до положення пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважався таким, що сплив через 90 днів, тобто з 10 вересня 2010 року.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції не врахував, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.5. договору), та що банк мав право з 10 вересня 2010 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 23 грудня 2014 року та відповідачі заявили у суді першої інстанції про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності.

Після зміни строку виконання зобов'язання (10 вересня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 10 вересня 2010 року не підлягали виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, і в постановах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16, які обов'язково мають враховуватися усіма судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведеного, не дослідив п.4.5 кредитного договору, у зв'язку із чим не правильно визначився із датою початку перебігу строку позовної давності, що призвело до ухвалення помилкового рішення, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 309, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді