АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/118/17 Номер провадження 22-ц/786/818/17Головуючий у 1-й інстанції Гавриленко Т.Г. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Хіль Л.М.,

Суддів: Лобова О.А., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

за участю: прокурора Снісаренко Ю.Л.,

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Керівника Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року по справі за позовом першого заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Мацка О.М. до Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новосанжарської РДА, визнання недійсним договору, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року Перший заступник керівника Кобеляцької місцевої прокуратури звернувся до суду до Новосанжарської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_3, прохаючи:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новосанжарської районної державної адміністрації від 27.01.2012 № 28 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки»;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новосанжарської районної державної адміністрації від 19.10.2012 № 360 «Про розгляд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та передачі земельної ділянки в оренду;

- визнати недійсним договір оренди землі від 14.10.2014 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства в Полтавській області та ОСОБА_3 щодо оренди земельної ділянки загальною площею 41,16 га у тому числі ріллі - 41,16 га, кадастровий номер :00:001:0016 із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів та території Клюсівської сільської ради Новосанжарського району та скасувати його державну реєстрацію;

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області земельну ділянку площею 41,16 га, кадастровий НОМЕР_1 загальною вартістю 767556,83 грн.;

- вирішити питання про солідарне стягнення з відповідачів сплаченого судового збору.

Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року відмовлено у відкритті провадження за вказаним позовом. Повернуто позивачу матеріали позову та судовий збір й роз`яснено його право на звернення з вказаним позовом до Господарського суду Полтавської області та Окружного адміністративного суду Полтавської області.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя суду першої інстанції зазначив, що перші дві позовні вимоги підлягають до розгляду в порядку адміністративного судочинства, адже предмет позову становлять правовідносини у сфері земельних відносин, а саме щодо визнання дозволу на розробку та в подальшому затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та передачі земельної ділянки в оренду, а у відповідності до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 17 КАС України, справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин віднесено до компетенції адміністративних судів. До того ж, сторонами спору у цій частині є Кобеляцька місцева прокуратура та Новосанжарська районна державна адміністрація, а у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України, спори, в яких однією із сторін є орган державної влади, підсудні окружним адміністративним судам.

Відмовляючи у відкритті провадження щодо двох інших позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання ОСОБА_3 повернути земельну ділянку Головному управлінню Держгеокадастру, суддя виходив із того, що позовні вимоги ставляться на користь одного з відповідачів та стосовно земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення фермерського господарства. Спори, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 12 ГПК України підвідомчі господарським судам.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржив позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, прохав її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що висновок суду першої інстанції про підсудність двох перших позовних вимог адміністративному суду є помилковим, адже прийняте спірне рішення Новосанжарської РДА є ненормативним актом та вичерпало свою дію внаслідок його виконання й скасування такого акту не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Також апелянт посилався на те, що спори виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, не зважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно із ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Так, ОСОБА_3, як громадянкою, а не як засновником фермерського господарства, 10.01.2012 року голові Новосанжарської РДА подано заяву про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 41,16 га із земель запасу державної власності на території Клюсівської сільради для ведення фермерського господарства з подальшою передачею в оренду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що остання підлягає до задоволення.

З тексу позовної заяви вбачається, що предметом даного позову є оскарження двох актів індивідуальної дії голови Новосанжарської РДА та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, що укладений між Головним управлінням Держземагенства в Полтавській області та фізичною особою - ОСОБА_3 та зобов`язання останньої повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області цю земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянта про підсудність усіх позовних вимог місцевому суду в порядку цивільного судочинства, констатуючи помилковість висновків суду першої інстанції про підсудність вказаних позовних вимог адміністративному та господарському суду відповідно.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тоді як згідно з нормою ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Земельний Кодекс України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

До вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року, справа № 6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Аналогічні висновки викладені в постанові судової палати в адміністративних справах ВСУ від 09.02.2016 року (816/3735/14).

В постановах від 11.11.2014 року у справі №21-493а14, від 09.12.2014 року у справі №21-308а14, від 17.02.2015 року у справі №21-551а14, від 24.02.2015 року у справі №21-34а15, зазначена наступна правова позиція Верховного Суду України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України,суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України Рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Верховний Суд України у вказаних вище рішеннях зазначив, що прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акту, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Щодо необхідності розгляду вказаних вимог саме місцевим загальним судом в порядку цивільної юрисдикції, а не господарським судом в порядку (цивільної) господарської юрисдикції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції, як вже ззанчалось вище.

П. 1.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6 зазначає, що виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 ЦК України, статті 148 ГК України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Згідно п 1.2.2. цієї ж постанови, у відповідності до положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

У п 1.3. постанови зазначається, що у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III-V ЗК України:

- щодо набуття, здійснення та припинення прав юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців, територіальних громад та держави на земельні ділянки;

- пов'язані із захистом права на земельні ділянки (в тому числі відновлення порушеного права третьої особи, яка на підставі рішень державних органів або органів місцевого самоврядування претендує на спірну земельну ділянку);

- про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

- про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок;

- про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою;

- пов'язані з набуттям, зміною та припиненням права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- про встановлення, зміну та припинення земельного сервітуту;

- що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою;

- про стягнення шкоди, у тому числі упущеної вигоди, завданої порушеннями прав власників, у тому числі держави та територіальних громад, і користувачам земельних ділянок;

- інші спори, пов'язані з правами і охоронюваними законом інтересами суб'єктів господарювання та інших юридичних осіб на земельні ділянки.

З огляду на вищевикладене та з огляду на те, що за змістом договору оренди сторонами у договорі є саме: орендодавець - Головне управління Держземагенства у Полтавській області та орендар - громадянка ОСОБА_3 і саме до неї як до фізичної особи позивач ставить позовні вимоги про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та зобов`язання повернення земельної ділянки, колегія суддів констатує, що суб`єктний склад даних правовідносин свідчить саме про підсудність даних позовних вимог місцевому загальному суду в порядку цивільної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 4, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Керівника Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року - скасувати

Матеріали справи за позовом першого заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Мацка О.М. до Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новосанжарської РДА, визнання недійсним договору, зобов`язання повернути земельну ділянку, передати до Новосанжарського районного суду Полтавської області для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий у справі: Л.М. Хіль

Судді: О.А. Лобов

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль