У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2017 Справа №607/12487/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, секретаря судового засідання О.І. Чичкевич

за участі представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 розглянувши заяву про забезпечення позову , -

в с т а н о в и в :

Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області відкрите 07.11.2016 року провадження у справі за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі Тернопільського регіонального управління до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту №150 від 09.08.2007 року в сумі 17 704, 69 доларів США та пені в розмірі 85617, 32 гривень.

Представником позивача одночасно з позовом, подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладання арешту на все рухоме а нерухоме майно, належне відповідачу в межах суми позовних вимог.

Ухвалою суду від 07.11.2016 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено за недоведеністю вартості майна, щодо якого заявлено про арешт, наявності у відповідача самого майна, та доведення позивачем ризиків існування труднощів невиконання рішення в разі невжиття судом заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного суду Тернопільської області із скаргою, якою просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 13.01.2017 року апеляційний суд Тернопільської області частково задовольнив заяву апелянта, ухвалу суду першої інстанції від 07.11.2016 року скасував і передав питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції доводи заявника не дослідив належним чином, у звязку з чим суд першої інстанції не звернув уваги, що ціна позову становить 17 704, 69 доларів США та пені в розмірі 85617, 32 гривень, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про забезпечення позову.

Окрім цього апеляційний суд відзначив, що суд першої інстанції вирішуючи питання забезпечення позову не вправі був робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що відповідач має можливість відчужити належне йому майно, що унеможливить виконання рішення суду з потенційного задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь справі може вжити заходи забезпечення позову.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, пересвідчитись зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, застосувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд зауважує, що щодо виду забезпечення позову, котрі позивач просить суд вжити, неможливо встановити співмірність позовних вимог, оскільки знаючи про ціну позову 17 704, 69 доларів США та пені в розмірі 85617, 32 гривень, неможливо цю суму співставити з вартістю належного відповідачу рухомого чи нерухомого майна. з причини недоведення стороною позивача самого факту існування майна у відповідача та його (майна) вартості.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обовязку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 151 153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача, як особи, котрій, за її твердженням, відповідачем заборговано певну суму коштів і яка вимагає арешту майна відповідача, ще до ухвалення судом остаточного рішення у справі, та відповідача, котрий, зі слів знову ж таки позивача, заперечує вимогу позивача, з метою недопущення необґрунтованого втручання в право власності.

Представник позивача в заяві про забезпечення позову зазначає, як і надавав пояснення в 13.01.2017 року в судовому засіданні апеляційного суду Тернопільської області, що відображено в ухвалі від 13.01.107 року, що відповідач порушив умови кредитного договору, допустив значний розмір заборгованості, має реальну можливість відчужити майно, тобто існує потреба забезпечення позову, що унеможливить виконання рішення суду з потенційного задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що гідно ст. 57 ЦПК України, пояснення сторін не є належними та допустимими доказами у справі. При цьому стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду.

Заперечення позовних вимог є правом особи, і саме по собі заперечення позову не свідчить про намір особи ухилятися від виконання судового рішення очевидно мають існувати вагомі докази на підтвердження наміру особи ігнорувати та не виконувати остаточне рішення суду.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір з приводу чи повинен відповідач виконувати договірні зобовязання, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне їм майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

Окремо суд зазначає, що як вбачається з мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, а саме абзацу пятого третьої сторінки, зазначаючи, що суд першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову, не вправі робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог, - апеляційним судом жодним чином не мотивовано в якій саме частині ухвали від 07.11.2016 року, судом першої інстанції зроблено висновки щодо обґрунтованості позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України».

Керуючись ст. 151, 152 , 209 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви представника АТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову, шляхом накладання арешту на накладання арешту на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_2, в межах ціни позову17 704, 69 доларів США та пені в розмірі 85617, 32 гривень відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подано до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд протягом п'яти днів .

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали

Головуючий суддяОСОБА_4