Справа № 444/578/16 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/545/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Іванова О.І.,

З участю: сторін по справі та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Ірина Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ліняки укладеного 01.12.2015 року між відповідачами недійсним.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що 23 травня 2014 року її чоловіком ОСОБА_4 було придбано земельну ділянку площею 0,1586 га, розташовану АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Капуш І.М., яка є спільним сумісним майном подружжя.

В лютому 2016 року їй стало відомо, що 01 грудня 2015 року її чоловік ОСОБА_4 без її згоди продав дану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2, а тому просила з вказаних підстав позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1586 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_1, в межах і розмірах визначених державним актом серії НОМЕР_6, кадастровий номер НОМЕР_7, укладеного 01.12.2015 року між продавцем ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає АДРЕСА_2 та покупцем ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, який проживає за адресою АДРЕСА_3, який засвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2340,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2340,15 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з земельної ділянки площею 0,1586 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_1, в межах і в розмірах, визначених державним актом серії НОМЕР_6, кадастровий номер НОМЕР_7 - накладений ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 17.03.2016 р.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновками суду, вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що продавець ОСОБА_4, хоч і стверджував, що дана земельна ділянка належить йому на праві особистої власності та не є спільним майном подружжя, саме покупець наполіг на необхідності подання дружиною продавця згоди на її продаж. Крім цього, звертає увагу , що відповідно до п.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу норм ст.369 ЦК України та ст.65 СК України у їх взаємозв»язку можна дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа (покупець) знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таку правову позицію висловив ВСУ у справі №1622цс15 від 07.10.2015 року. Звертає увагу, що на час укладення договору покупець не знав і не міг знати про те, що позивачка не надала продавцю згоди на укладення цього договору, що свідчить про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки, а відтак підстав для задоволення позову у суду не було. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу позивачки та її представника, пояснення відповідача ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Капуш І.М., вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданого 17 вересня 1994 року (а.с.9).

23 травня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Капуш І.М. придбав земельну ділянку площею 0,1586 га, цільове призначення -для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_7 (а.с.4).

Згідно з договором купівлі-продажу укладеного 01 грудня 2015 року відповідач по справі ОСОБА_4 продав вказану вище земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 за 113367 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Капуш І.М. (а.с.5).

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що вказана земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя, так як придбана у шлюбі та на її відчуження потрібна нотаріально посвідчена згода, яку вона не надавала, а тому просить з цих підстав задовольнити позов.

Ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи вимоги ст.215 ЦК України та ст.65 СК України, а також наявність висновку експертизи про те, що згоду на продаж земельної ділянки позивач не надала, а заява про надання такої згоди підписана не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком №2656 криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів складеного 28 липня 2016 року.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи на час посвідчення договору купівлі-продажу, продавцем земельної ділянки ОСОБА_4 надано згоду своєї дружини (позивачки) ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1586 га (а.с.76).

Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Капуш І.М., яка в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснила, що дану заяву позивач підписувала в автомобілі біля нотаріальної контори, оскільки була вагітною та перебувала у лікарні. Продавець ОСОБА_4 пояснив, що його дружині важко тому вона погодилися на такі умови. Як виявилося, що висновком експертизи встановлено, що заява підписана іншою особою, а не ОСОБА_3 їй невідомо. Звертає увагу, що договір посвідчений з дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що просить визнати вказаний договір недійсним, оскільки не мала наміру продавати земельну ділянку, однак відповідач(чоловік) уклав вказаний договір з метою отримання грошей для сім»ї.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У справі № 6-1587цс16 від 12.10.2016 р. Верховний суд України дійшов правового висновку з приводу визнання недійсним правочину на відчуження майна без згоди другого з подружжя та зазначив, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, судом не встановлено недобросовісних дій відповідача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2, оскільки сторони у справі проживають в одному селі, є сусідами чого не заперечили, та їм було відомо про склад сім»ї як покупця так і продавця. Крім цього, під час укладення договору така згода була наявна і покупець ніяким чином не міг знати, що вона підписана іншою особою, а не дружиною продавця.

Також колегія суддів звертає увагу, що на час звернення з позовом, позивачці було відомо про наявність заяви від її імені про надання згоди ОСОБА_4 на продаж земельної ділянки, так як в прохальній частині позовної заяви остання просила суд витребувати таку в нотаріуса, а відтак можна дійти висновку, що мотиви позову зводяться до того, що позивача не влаштовує ціна за яку продана земельна ділянка та таким чином позивач хоче її повернути.

Твердження позивачки про те, що кошти за договором купівлі-продажу не були передані не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки з приводу неотримання грошей ні до відповідачів ні в правоохоронні органи ні вона ні продавець не звертались та з виникненням вказаної ситуації проблем у сім»ї не виникло.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

З приводу висновку експертизи, який колегія суддів не бере до уваги слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З»ясувавши дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги висновок експертизи, яким визначено, що підпис від імені ОСОБА_3 в заяві №1883 від 01.12.2015 року про надання згоди на укладення і підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки виконаний не ОСОБА_3, оскільки на вирішення експертизи було також поставлено питання чи підписана вказана заява відповідачем ОСОБА_4, однак відповіді на вказане питання висновок експертизи не мітить, що свідчить про його неповноту.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відтак враховуючи те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права рішення в частині визнання договору купівлі продажу недійсним та стягнення судових витрат підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат).

У зв»язку з наведеним з позивачки ОСОБА_3 в користь відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути 2574,17 грн., які були оплачені при поданні апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року скасувати в частині задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та стягнення судових витрат.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає АДРЕСА_2, НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_4) в користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає АДРЕСА_3, НОМЕР_5, НОМЕР_8) судові витрати по справі в сумі 2574,17грн.(дві тисячі п»ятсот сімдесят чотиригрн.17 коп. ) за оплату судового збору при подачі апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин