АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/88/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

12 січня 2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 -ОСОБА_2, ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

26.10.2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом.

29.11.2016 року ОСОБА_3 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - 2101904,00 грн., шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача:

земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,245 га, в АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1

2/5 частини квартири АДРЕСА_1;

гараж АДРЕСА_4

В обгрунтування заяви зазначає, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду знаходиться його позов до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - 2101904,00 грн.

Вважає, що не забезпечивши позов існує ризик неможливості або значного утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки після його звернення до відповідача 19.12.2015 року із претензією про повернення безпідставно набутих коштів, ОСОБА_1 вже 25.12.2015 року продала належну їй квартиру АДРЕСА_2, яка, як стверджує ОСОБА_3, була куплена за його кошти.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.11.2016 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено і накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1:

земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,245 га, в АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1

2/5 частини квартири АДРЕСА_1;

гараж АДРЕСА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, оскільки суд при постановлені ухвали порушив норми процесуального права.

Зазначає, що заявником в заяві не обгрунтовано, чому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Вказує, що станом на 25.12.2015 року обмежень чи обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано не було і спору на момент реалізації не було. Судом не застосовано положення ч.4 ст. 153 ЦПК України і не встановлено заставу, суд першої інстанції не обгрунтував підстави накладення арешту на майно чим порушив вимоги ч. 5 ст. 153 ЦПК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Вказав, що суд порушив норми процесуального права бо вони не розуміють на яких доказах суд виніс оскаржувану ухвалу.

Зазначив, що ухвалою порушено права ОСОБА_1, оскільки вона можливо може захотіти чи продати майно, чи взяти кредит.

ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_4, апеляційну скаргу заперечили і навели доводи аналогічні викладеним в заяві про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що існує обгрунтоване припущення позивача щодо неможливості чи утруднення виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки висновок суду достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду знаходиться позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - 2101904,00 грн.

ОСОБА_3 з жовтня 2005 року по вересень 2008 року провів дванадцять банківських переказів для ОСОБА_1 на загальну суму 108590,00 доларів США (а.с. 10-11).

Згідно договору купівлі - продажу від 25.12.2015 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_5 належну їй квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 27-28).

Витягами з державних реєстрів (а.с. 30-32) підтверджується належність ОСОБА_1 майна на яке ОСОБА_3 просить накласти арешт.

Відповідно до статті 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 статті 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги, що заявником в заяві про забезпечення позову не обгрунтовано, чому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду колегією суддів оцінюються критично з наступних підстав:

ОСОБА_3 в період з жовтня 2005 року по вересень 2008 року переказав для ОСОБА_1 - 108590,00 доларів США (а.с. 10-11), що ні ОСОБА_1, ні її представником не спростовувалося і не спростовано;

19.12.2015 року ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_1 про повернення коштів, а 25.12.2015 року ОСОБА_1 продала належну їй квартиру АДРЕСА_2;

Звернення ОСОБА_3 - 19.12.2015 року до ОСОБА_1 з вимогою про повернення коштів ні нею, ні її представником не спростовано і не спростовувалось;

Про те, що ОСОБА_3 вимагав повернення коштів в грудні 2015 року вказувала сама ОСОБА_1, що підтверджується її показами зазначеними в постанові про закриття кримінального провадження від 30.09.2016 року (а.с. 12-13) і дане не спростовувалось.

Вказана квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2007 року (а.с. 27-28).

Як вказано в постанові про закриття кримінального провадження від 30.09.2016 року ОСОБА_1 підтвердила, що ОСОБА_3 надсилав їй кошти (а.с. 12-13) - дане не спростовано і не спростовувалось.

Допитана ОСОБА_6, яка є внучкою ОСОБА_3 і дочкою ОСОБА_1, підтвердила, що ОСОБА_3 надсилав кошти ОСОБА_1 і що ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 за кошти ОСОБА_3 (а.с. 12-13) - вказане не спростовувалось і не спростовано;

ОСОБА_6 вказала, що і інше майно, зокрема і те, на яке ухвалою суду накладено арешт придбано за кошти ОСОБА_3 (а.с. 12-13) - вказане не спростовувалось і не спростовано;

ОСОБА_6 підтвердила, що в грудні 2015 року ОСОБА_3 прийшов в квартиру АДРЕСА_2 і вимагав від ОСОБА_6 звільнити квартиру протягом 10 днів - вказане не спростовувалось і не спростовано;

згідно договору купівлі - продажу від 25.12.2015 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_5 належну їй квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 27-28).

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що станом на 25.12.2015 року обмежень чи обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано не було і спору на момент реалізації не було, оскільки, як свідчать матеріали справи і покази дані як ОСОБА_1 так і її дочкою ОСОБА_6 вказана квартира була придбана коштом ОСОБА_3 і реалізована після його прибуття до України і після його вимоги звільнити квартиру.

Доводи, що судом не застосовано положення ч.4 ст. 153 ЦПК України і не встановлено заставу колегією суддів оцінюються критично, оскільки застосування ч.4 ст.153 ЦПК України є правом суду, яке він використовує за наявності відповідних підстав. Представником відповідача не представлено і судом не здобуто доказів, які є підставою для застосування ч. 4 ст. 153 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи вказане, наявні докази в матеріалах справи, що куплена за кошти позивача квартира вже реалізована відповідачем, майно на яке накладено арешт придбане за кошти позивача, що підтверджується вказаними доказами у справі, враховуючи твердження ОСОБА_3 що, у разі відсутності заборони на реалізацію майна воно може бути відчужене відповідачем, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, то колегія суддів приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції постановлена у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді