Справа № 152/322/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 березня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

22.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 29.01.2011 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.07.2013 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 800 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення сином повноліття, зсилаючись на те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, добровільно матеріальної допомоги на його утримання не надає, не цікавиться його здоровям, розвитком, а їй одній важко утримувати дитину, адже постійно потрібно купувати продукти харчування, одяг, ліки та інше.

Відповідач є молодою працездатною собою, а тому має можливість виконувати обовязки по утриманню неповнолітнього сина.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, зсилаючись на ті самі обставини, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно. Суду пояснила, що після розлучення з відповідачем останній надавав допомогу на утримання дитини, зокрема, купував речі, надавав кошти. Проте, починаючи з 2015 року і до теперішнього часу відповідач не приймає участі в утриманні дитини і весь обсяг обовязків по утриманню сина несе вона та її теперішній чоловік, який працює та утримує всю сімю, в тому числі її, сина ОСОБА_3 від шлюбу з відповідачем, та сина ОСОБА_4, так як вона перебуває у відпустці по догляду за сином ОСОБА_4 до досягнення трирічного віку і отримує тільки соціальну допомогу при народженні дитини у розмірі 850 грн. Так як відповідач є молодою, здоровою, працездатною людиною, наймається на тимчасові заробітки, то може утримувати сина ОСОБА_3. Враховуючи, що відповідач не має постійного доходу, просить розмір аліментів визначити у твердій грошовій сумі. Також, просить розмір аліментів визначити у розмірі 800 грн., так як вона в середньому в місяць несе затрати на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 800-1000 грн., тому вважає, що аліментів у розмірі 800 грн. у підсумку із тими коштами, які затрачає вона на утримання дитини, буде достатньо для належного утримання сина. До того ж, для забезпечення синові нормальних умов для проживання та виховання, вона спільно з батьками веде підсобне господарство, утримує худобу, внаслідок чого дитина забезпечена необхідними продуктами харчування.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що ОСОБА_5 є його та позивачки сином, тому він згоден сплачувати аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі, так як не має постійного доходу, займається тимчасовими підробітками, а також з листопада 2016 року до літа 2017 року перебуває на обліку в Тульчинському районному центрі зайнятості як безробітний. Щомісячно виплати по безробіттю складають 480 грн., а від тимчасових заробітків він отримує в середньому 600-700 грн. Також, він має власне житло, обробляє присадибну земельну ділянку, але підсобного господарства не утримує. Враховуючи вказані вище обставини просить аліменти визначити у розмірі 500-600 грн., оскільки 800 грн. щомісячно на утримання сина він сплачувати не спроможний. Він фізично здоровий, протипоказань щодо працевлаштування не має, інших осіб на утриманні не має. З 2015 року по теперішній час він не сплачував коштів на утримання сина, так як 14.04.2015 року по 06.10.2016 року перебував на службі в Збройних Силах України. Після звільнення зі служби він не утримував дитину, так як шукав і на тепер шукає роботу, тому не має стабільного доходу.

Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.01.2011 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.07.2013 року (а.с.3).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії 1-АМ №194528 (а.с.4).

Дитина сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконкомом Зведенівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21.02.2017 року за №№ 215, 216 (а.с.5-6).

Відповідач ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у звязку із чим весь обсяг обовязків по утриманню сина покладено на позивачку.

Заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 23.02.2017 року (а.с.10), а навпаки, відповідно до наданих в судовому засіданні пояснень, підтвердив обставину, що син ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні позивачки.

Судом встановлено, що відповідач протягом 2015-2016 років, в тому числі після звільнення зі служби в ЗСУ в жовтні 2016 року, не приймає належної участі в матеріальному утриманні дитини, що вбачається із стверджень позивачки в судовому засіданні та не заперечується відповідачем.

При цьому, суд враховує пояснення відповідача про те, що останній знаходиться в пошуках роботи, у звязку із чим перебуває на обліку в Тульчинському РЦЗ, де отримує допомогу по безробіттю в розмірі 480 грн. щомісячно, а також отримує дохід від тимчасових заробітків в середньому 600-700 грн. на місяць, оскільки вказані відповідачем обставини не заперечуються позивачкою.

Також, судом встановлено, виходячи із стверджень в судовому засіданні відповідача, що він здоровий, працездатний, оскільки відсутні лікарські протипоказання щодо працевлаштування, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується позивачкою.

Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як вбачається з досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить сімю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_3.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 800 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання сина, а відповідач від матеріального утримання дитини ухиляється, і не приймає належної участі в утриманні дитини.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.01.2011 року по 17.07.2013 року, що вони мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3, утримання якого є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча є фізично здоровим, працездатним, інших осіб на утриманні немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться.

З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обовязків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови.

Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а відповідач заперечень щодо цього не має.

Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 700 грн. щомісячно, починаючи з 22.02.2017 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи, що відповідач на теперішній час не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості з приводу пошуків роботи.

При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками і утримувалася за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України).

Відтак, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.180-184, 191 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 а, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 (сімсот) гривень щомісячно, починаючи з 22.02.2017 року і до повноліття дитини, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень до державного бюджету (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя