У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Деркач І.М.

за участі: осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Троцюка Олександра Степановича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 6 грудня 2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих невиконанням обов'язку за заповітом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 6 грудня 2016 року ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих невиконанням обов'язку за заповітом, відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач через свого представника покликалася на його необґрунтованість і незаконність, що полягають в порушенні судом норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про недодержання вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, а також невирішення питання, які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню. Судом порушено і положення ст.ст. 10, 11, 60, 179, 212 ЦПК України, оскільки оскаржуване рішення обґрунтовано лише поясненнями відповідача. Натомість будь-яких доказів на обґрунтування заперечень проти позову надано не було, а судом їх не було досліджено.

Вважав, що суд у порушення ст.ст. 1, 3, 4, 15 ЦПК України не розглянув по суті справу, адже послався на те, що заповітом не визначений розмір матеріальної допомоги; поняття "посильна допомога" є оціночним, а у позивача відсутнє право вимагати від відповідача виконання спірного обов'язку.

Необґрунтованим, на думку позивача, є й посилання в рішенні на недоведеність тієї обставини, що матеріальна допомога у розмірі двох щомісячних пенсій є посильною для відповідача, і він в змозі її надавати.

Всупереч ст. 21 Конституції України, ст.ст. 11, 14 ЦК України незаконним є твердження суду про недоведеність тієї обставини, що позивач потребує допомоги, недоведеність звернення з проханням її надати, оскільки зверненню до суду повинно передувати порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи.

Залишено без уваги і той факт, що відповідач в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, пояснивши свою можливість надавати допомогу у розмірі 1 гривні. Однак суд не застосував ст. 174 ЦПК України, не перевірив його інших пояснень про згоду надавати матеріальну допомогу, не з'ясувавши правову природу та наслідки часткового визнання позову.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, а ухваливши нове рішення по суті позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заповітом не конкретизовано поняття "матеріальна посильна допомога", адже це поняття є оціночним, а її розмір заповітом не встановлений. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у подвійному розмірі щомісячної пенсії за час із моменту відкриття спадщини і до звернення з позовом до суду, що вона розуміє як невиплачену матеріальну посильну допомогу, є необґрунтованою і належними та допустимими доказами не підтверджується.

Як обґрунтовано встановлено судом, ОСОБА_4 є матір'ю сторін. 1 лютого 1999 року вона склала заповіт на користь свого сина ОСОБА_3, яким на випадок своєї смерті заповіла на його користь усе належне їй на праві приватної особистої власності майно. Цим заповітом вона також поклала на спадкоємця обов'язок надати право проживати в будинку АДРЕСА_1 її дочці ОСОБА_1, а також зобов'язала його здійснювати за останньою догляд і надавати їй матеріальну посильну допомогу. Заповіт тоді ж посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу і зареєстровано в реєстрі за №128 (а.с. 18).

1 червня 2005 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №1232 (а.с. 14-14, зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, про що свідчить відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1

Після смерті спадкодавця сторони прийняли спадщину з розрахунку: ОСОБА_3 - 3/4 частки спадщини за заповітом, ОСОБА_1 - 1/4 частку спадщини як обов'язкову через її непрацездатність (інвалідність ІІ групи загального захворювання).

Вважала, що вартість належної відповідачу частки житлового будинку в АДРЕСА_2, складає 120 750 гривень, а її частки - 40 250 гривень. Визначивши розмір збитків, заподіяних невиконанням заповідального відказу, у спосіб множення сукупно отриманої пенсії за час з моменту відкриття спадщини до дня звернення до суду з позовом на 2, ОСОБА_1 у травні 2016 року звернулася до відповідача з вимогами про стягнення на її користь 85 775, 42 гривень (42 887, 71 гривень Х 2).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, застосованими бути не можуть через необґрунтованість позову, суд першої інстанції вірно залишив його без задоволення.

Згідно зі ст. 538 ЦК Української РСР, який діяв на час складання заповіту, заповідач вправі покласти на спадкоємця за заповітом виконання будь-якого зобов'язання (заповідальний відказ) на користь однієї або кількох осіб (відказоодержувачів), які набувають права вимагати його виконання. Відказоодержувачами можуть бути особи як ті, що входять, так і ті, що не входять до числа спадкоємців за законом.

Спадкоємець, на якого покладено заповідачем виконання заповідального відказу, зобов'язаний виконати його лише в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього.

В разі смерті спадкоємця, на якого було покладено виконання заповідального відказу, або в разі неприйняття ним спадщини зобов'язання виконання зобов'язального відказу переходить на інших спадкоємців, які одержали його частку.

Тобто розмір відказу, що покладається на певного спадкоємця, не може перевищувати вартості майна, яке він успадковує. Якщо виявиться, що спадкоємець одержує менше, ніж повинен був сплатити відказоодержувачеві, він виконує відказ в межах фактично одержаної ним суми.

Визначаючи розмір відказу, беруться до уваги суми, які спадкоємець повинен сплатити на покриття боргів заповідача. Якщо виконання відказу доручено кільком спадкоємцям, то кожен з них виконує його пропорційно одержаному спадковому майну.

При визначенні розміру відказу треба враховувати і розмір обов'язкової частки, яка може належати спадкоємцеві. Якщо після виконання відказу у спадкоємця залишиться менше того, що йому гарантовано правилом про обов'язкову частку, то він повинен виконати відказ у межах, що перевищують цю частку.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено застосування цього Кодексу до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, спірні правовідносини виникли із заповідального відказу, що ґрунтувався на положеннях ст. 538 ЦК УРСР, однак при їх вирішенні належить застосувати норми ст. 1238 ЦК України, висновок про що правильно зроблено судом першої інстанції.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 цієї статті предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.

Спадкоємець, на якого заповідачем покладено заповідальний відказ, зобов'язаний виконати його лише в межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно.

Відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини.

"Сучасний тлумачний словник української мови" (Х.: Видавничий дім "Школа", - 2011. - С. 261) розуміє під словом "Допомога" справляння певного впливу; давання потрібних наслідків; принесення користі; вилікування.

У слово ж "Посильний", що міститься в даному "Словнику" на сторінці 706, автором вкладається поняття як такого, що відповідає чиїмсь силам, здібностям.

Як з'ясовано місцевим судом, і з цим погоджується колегія суддів, з яких саме правових та фактичних обґрунтувань і чому саме з подвійного щомісячного розміру пенсійного забезпечення виходила позивач при розрахунку збитків за невиконання ОСОБА_3 зобов'язання, а також чи є такий розмір матеріальної допомоги для відповідача посильним, ОСОБА_1 не навела, а апеляційним судом здобуто не було.

Навпаки, в судовому засіданні ОСОБА_3 вказував - і ці обставини позивачем не спростовано, що 3/4 частками житлового будинку, який прийняв у спадщину, він не володіє і не користується. У будинку АДРЕСА_2 проживає син позивача, який створює відповідачу перешкоди у реалізації своїх прав на спадщину. Він же мешкає в іншому місці, одружений та має на утриманні двох малолітніх дітей.

Дані обставини жодним чином не пов'язуються з поняттям розміру "посильної", на думку позивача, матеріальної допомоги, який вимагає вона стягнути з ОСОБА_3 - у 2-місячному розмірі пенсії щомісяця за 39 місяців (з 1 січня 2013 року по 31 березня 2016 року).

Наданий же на вимогу колегії суддів розрахунок заборгованості внаслідок невиконання обов'язку перевищує навіть розмір заборгованості заповідального відказу за позовом, а тому не ґрунтується на обставинах справи і відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України до уваги взятим бути не може.

Доводи апеляційної скарги про недодержання вимог процесуального закону при ухваленні оскаржуваного рішення на увагу не заслуговують.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких доказів про такі процесуально-правові порушення, що потягли би хибність розв'язання цивільно-правового спору, позивач не надала, а апеляційним судом здобуто не було.

Не можна погодитися і з посиланнями автора скарги на помилковість висновків суду.

Так, згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак доводи позивача про це не ґрунтуються на належних і переконливих доказах, а тому задоволеними не можуть бути.

Не можна погодитися і з покликаннями ОСОБА_1 на неповноту і необ'єктивність з'ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки спростовуються правильністю висновків суду.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про часткове визнання відповідачем позову - про надання ним на користь ОСОБА_1 по 1 гривні щомісячно. Ця обставина відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України не є підставою для часткового задоволення позову через те, що в такий спосіб суб'єктивні цивільні права позивача захищені не будуть, що правильно враховано судом.

Решта посилань про незаконність рішення суду є необґрунтованими і колегією суддів вони відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для відхилення апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Троцюка Олександра Степановича відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: