АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/1399/16-ц
Провадження № 22-ц/792/173/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Талалай О.І.,

суддів: Корніюк А.П., П'єнти І.В.

секретар Філіпчук О.С.,

з участю представника відповідача Воловик Н.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Товтри», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

у с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2, звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначав, що він з 01 липня 2014 року працював у ТОВ «Товтри» на посаді вантажника. 14 травня 2015 року подав до відділу кадрів повістку, оформлену відповідно до додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 року № 352. Наказом № 23-КЗ від 14 травня 2015 року був звільнений з роботи у зв'язку із призовом на строкову військову службу згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки пунктом 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Незаконним звільненням йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях. Після незаконного звільнення він фактично залишився без засобів для існування. Тому, просив визнати незаконним і скасувати наказ ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року в частині звільнення його з роботи, поновити на посаді вантажника з 15 травня 2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2015 року по 24 вересня 2016 року у розмірі 41629 грн 20 коп та моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади вантажника ТОВ «Товтри» з 14 травня 2015 року у зв'язку з призовом на військову службу. Поновлено ОСОБА_2 на посаді вантажника ТОВ «Товтри». Стягнуто з ТОВ «Товтри» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30822 грн 80 коп та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць у розмірі 2578 грн 80 коп, з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обов'язкові платежі. Вирішено питання про судовий збір.

ОСОБА_2, не погоджуючись в частині з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його змінити, а саме виключити з абзацу шостого резолютивної частини рішення посилання на необхідність вирахування із стягнутих сум податку на доходи фізичних осіб та обов'язкових платежів. Вважає, що дохід отриманий працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, у вигляді компенсаційних виплат не підлягає оподаткуванню.

В решті судове рішення не оскаржується, а тому не переглядається в апеляційному порядку.

У засіданні апеляційного суду представник відповідача визнала апеляційну скаргу необґрунтованою у повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до наказу № 23-КЗ від 14 травня 2015 року позивач був звільнений з роботи у зв'язку із призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Звільнення проведено з порушенням вимог діючого законодавства, а тому вимоги ОСОБА_2 про поновлення на роботі підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно прийняв рішення про виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2, суд визначив без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, про що зазначив у рішенні.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи і відповідає вимогам закону.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги з таких підстав.

За змістом ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (у редакції станом на 14 травня 2015 року) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105, саме дохід, отриманий працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у вигляді компенсаційних виплат, який виплачується роботодавцем за рахунок коштів державного бюджету в межах середнього заробітку, не обкладається податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Із змісту позовних вимог позивача вбачається, що ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2015 року по 24 вересня 2016 року, а не грошове забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі середнього заробітку за місцем роботи за один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено.

З огляду на викладене, підстав для зміни рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий/підпис/О.І. Талалай

Суддя/підпис/А.П. Корніюк

Суддя /підпис/І.В. Пєнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай

____________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції Мацюк Ю.І. Провадження: № 22-ц/792/173/17

Доповідач Талалай О.І. Категорія № 53, 54