Провадження № 22-ц/780/3259/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Приходька К.П., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

встановила:

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував тим, що відповідно до укладеного договору від 26 січня 2012 року відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 35 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 49 630,26 грн. за кредитним договором від 26 січня 2012 року, яка складається з наступного: 27 690,73 грн. заборгованість за кредитом, 18 809,99 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 300 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф фіксована частина, 2339,54 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати по справі у розмірі 1378 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав його незаконності, порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що суд не взяв до уваги позицію ВСУ по справі № 6-2320цс16, не надав правової оцінки відсутності завірених належним чином документів щодо банківського кредиту, а також відсутності меморіального ордеру. Вважає, що факт надання банком та отримання нею кредиту саме в сумі 35600 грн. банком не доведено належними та допустимими доказами по справі. Підписна позичальником анкета-заява від 26 січня 2012 року з пунктом про ознайомлення з умовами кредиту не є доказом її погодження саме з умовами отриманого кредиту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та дійшов висновку, що відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2012 року позивач та відповідач уклали договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

06 лютого 2014 року відповідачу встановлений кредитний ліміт в розмірі 35 600 грн.

07 лютого 2014 року відповідач за зазначеним договором отримала 12240 грн., 11 лютого 2014 року 12240 грн., а 20 лютого 2014 року 11118 грн.

Зазначені обставини підтверджуються: розрахунком заборгованості за договором від 26 січня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_2, станом на 11 жовтня 2016 року; копією анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26 січня 2012 року (а.с. 4); копією довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; копією витягу із Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 7-30); довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки від 21 березня 2017 року; випискою з карткового рахунку відповідача за період з 21 лютого 2010 року по 21 березня 2017 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання за договором має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки відповідач не виконував належним чином своїх зобовязань перед банком щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписна позичальником анкета-заява від 26 січня 2012 року з пунктом про ознайомлення з умовами кредиту не є доказом її погодження саме з умовами отриманого кредиту спростовуються матеріалами справи.

Так з матеріалів справи вбачається, що Умовами і правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 передбачено наступне.

Банк видає клієнту карту, її вид визначений в памятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк заключають договір про надання банківських послуг (п. 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг).

Клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який час змінити кредитний ліміт (п. 2.1.1.2.3 Умов і правил надання банківських послуг).

Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг).

З наведеного слідує, що позивач при підписанні вказаної вище анкети-заяви відповідач погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, не скористався правом відкликання згоди на укладення договору та не заперечував проти надання відповідної суми кредиту.

Доводи апелянта щодо недоведеності факту надання та отримання кредиту саме в розмірі 35600 грн. спростовуються зокрема довідкою про зміну кредитного ліміту від 06 лютого 2014 року.

Колегія суддів також враховує, що на спростування наданого банком розрахунку відповідач не надав свій альтернативний розрахунок.

При розгляді справи № 6-2320цс16 Верховний Суд України дійшов висновків, що суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Проте, переглядаючи дане судове рішення, колегія суддів дійшла висновків щодо наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, про що свідчить зокрема і підпис позичальника на заяві-анкеті.

Разом з тим, колегія враховує той факт, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує факт отримання 25000 грн. кредитних коштів.

Крім того, факт погодження з умовами кредитного договору підтверджує зокрема і їх виконання відповідачем протягом певного періоду.

Таким чином доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення оскільки вони не відповідають вказаним вище вимогам закону.

Інших доводів в обґрунтування апеляційної скарги не апелянт не зазначив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :