печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.

за участю представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2016 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме про стягнення з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту № 032/29-065К від 21.02.2008 р. в 102 987,25 доларів США 25 центи, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України складає 2 368 138,52 гривень шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві па підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного етапу нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 лютого 2008 року між ПAT «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір кредиту № 032/29-065К, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 40 000,00 доларів США зі сплатою 12,75 % річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 20 лютого 2018 року. Крім того, 21 лютого 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту між банком та відповідачами укладено іпотечний договір № 032.02-04/77, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Кравченко І.В. та зареєстрованого за № 946, відповідно до якого в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, непогашення кредиту виникла у відповідачів заборгованість, яка станом на 25.12.2015 згідно з розрахунками позивача становить 102 987,25 Доларів США, що складається із: суми заборгованості за кредитом 36 660,00 Доларів США; суми заборгованості за відсотками 39 306,36 Доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 12 208,26 Доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 14 812,63 Доларів США.

Тому позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

У судовому засіданні встановлено, що один з відповідачів ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим представником позивача змінено позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 032/29-065К від 21.02.2008 р. в 102 987,25 доларів США 25 центи, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України складає 2 368 138,52 гривень, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (а.с. 160-162).

Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с. 125-127, 128-141). Вказав, що позивачем при визначенні суми кредитної заборгованості не взято до уваги, що основний позичальник ОСОБА_5 є учасником бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» на кредитну заборгованість не повинні нараховуватись проценти та штрафні санкції. Позов не підлягає задоволенню на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Просив врахувати, що позивачем пропущено строк позовної давності з приводу нарахування пені, а також звернення з вказаним позовом до суду, оскільки строк основного кредитного зобов`язання припинив свою дію 12 березня 2009 року, позивачем при нарахуванні заборгованості неправильно нараховані проценти, у тому числі у зв`язку з укладенням 5 червня 2009 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору, у зв`язку з чим збільшилась відсоткова ставка з 12,5% до 15%, договір іпотеки вважається припиненим, оскільки у майнових поручителів збільшився обсяг відповідальності за кредитним догвором.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

21 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінило своє найменування на ПAT «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 032/29-065К, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 40 000,00 доларів США. зі сплатою 12,75 % річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 20 лютого 2018 року (а.с. 9-14).

Крім того, 21 лютого 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту між банком та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 032.02-04/77, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Кравченко І.В. та зареєстрованого за № 946, відповідно до якого в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15-17).

У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, непогашення кредиту виникла у відповідачів заборгованість, яка станом на 25.12.2015 згідно з розрахунками становить 102 987,25 Доларів США, що складається із: суми заборгованості за кредитом 36 660,00 Доларів США; суми заборгованості за відсотками 39 306,36 Доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 12 208,26 Доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 14 812,63 Доларів США (а.с. 18-24).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що один з іпотекодавців ОСОБА_5 , котрому належала 1 / 4 частинка предмету іпотеки, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 71) та після його смерті спадщину прийняли дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . ОСОБА_4 відмовився від належної йому частки спадкового майна (а.с. 99), що також стверджується копією спадкової справи після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Тому ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є іпотекодавцями щодо своєї частини предмету іпотеки відповідно до умов договору іпотеки, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є іпотекодавцями відносно частини предмети іпотеки після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору вбачається, що сторони встановили графік та порядок погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору в розмірі 334 дол. США до 10 числа кожного місяця, починаючи з березня 2008 року.

Пунктом 2.4.1 кредитного договору передбачена сплата процентів за користування кредитом не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти.

За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов`язався сплачувати банку за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної процентної ставки, установленої пунктом 4.2 цього договору, від суми простроченого платежу (пункти 1.1 та 2.6 кредитного договору).

Крім того, відповідно до пунктів 3.3.8 та 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у термін, визначений пунктом 1.1 цього договору.

Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором позичальник ОСОБА_5 здійснив 11 грудня 2008 року (а.с. 18-23), а тому за визначенням пункту 4.5. договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 12 березня 2009 року.

Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено відповідно до умов п. 4.5 кредитного договору на 12 березня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Отже банк мав право з 12 березня 2009 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідно до п. 6.3 договору іпотеки вказаний договір іпотеки діє до припинення основного зобов`язання, однак позовну заяву подав до суду лише у квітні 2016 року.

Після зміни строку виконання зобов`язання до 12 березня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 12 березня 2009 року не підлягали виконанню.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, котрий сплинув, про що зазначено відповідачами у письмових запереченнях, та у зв`язку з цим звернення стягнення на предмет іпотеки можливо лише з урахуванням вказаних положень.

Вказане стверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-249цс15.

З урахуванням наведеного, підстав для задоволення позовних вимог не має у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Суд також враховує, що позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом не враховано положення щодо строку позовної давності з приводу нарахування пені, на що звертають увагу відповідачі у справі в письмових запереченнях, у зв`язку з чим сума до стягнення є меншою, ніж та, котра заявлена у позові.

Крім того, при зверненні з вказаним позовом до суду позивачем не взято до уваги, що один із відповідачів позичальник ОСОБА_2 як учасник бойових дій, що 5 червня 2015 року був мобілізований до військової частини № НОМЕР_1 (а.с. 131-137) відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» як військовозобов`язаний, який призваний під час мобілізації на військову службу, з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду звільняється від нарахування:

- штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності;

- штрафних санкцій, пені перед банками по кредитах, іпотеках тощо;

- процентів за користування кредитом.

Отже, сума, котра підлягала б до стягнення та на підставі котрої можливо було б звернути стягнення на предмет іпотеки є значно меншою, ніж та, котра заявлена у позові.

Згідно з ст. 4 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодавець має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення па предмет іпотеки в один з наступних способів:

- на підставі рішення суду.

- на підставі виконавчого напису нотаріуса або

- шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або

- шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або

- шляхом організації іпотекодержателем продажу предмету іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцями та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Отже, підписанням іпотечного договору із застереженням про передачу права власності на предмет іпотеки відповідачі погодилися на перехід права власності на предмет іпотеки до позивача в позасудовому порядку та в подальшому не оспорювали такий перехід.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи на захист: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В свою чергу, судовий спосіб, встановлений статтею 39 Закону України «Про іпотеку», передбачає два механізми звернення стягнення на предмет іпотеки: реалізація предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

Таким чином, у статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, оскільки у договорі іпотеки, укладеному між сторонами спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не зазначено.

Задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки передбачає, що цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дня прийняття ним письмового одноосібного рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вказане стверджується правовими позиціями Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі 6-1851цс15, від 21 вересня 2016 року у справі 6-1685цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі 6-1243цс16.

З урахуванням наведеного, наявності застереження у договорі іпотеки права іпотекодержателя щодо переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань може бути вирішено сторонами у позасудовому порядку шляхом звернення до органів реєстрації речових прав на нерухоме майно та на підставі іпотечного договору здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки, що не було дотримано позивачем.

Таким чином позивач не використав позасудовий механізм врегулювання вказаного спору, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав, оскільки згідно з ч. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, то підстав для відмови у задоволенні позову з причин пропуску строку позовної давності немає.

При цьому суд відхиляє доводи відповідачів про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав того, що до вказаних правовідносин повинні застосовуватись положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону № 2654-ХІІ та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону № 898-ІV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що в позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Суд дійшов такого висновку, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 р. № 1304-VII не підлягає виконанню.

Вказане стверджується правовим позиціями Верховного суду України у справах № 6-345цс15, №6-781цс15; № 6-483цс15; № 6-492цс15; № 6-1102цс15, № 6-1196цс15; № 6-1058цс15, № 6-1152цс15, № 6-1309цс15, № 6-1494цс15, № 6-1825цс15; № 6-1249цс15.

Твердження відповідачів, що договір іпотеки є припиненим, оскільки після укладення основного кредитного договору та договору іпотеки (21 лютого 2008 року), 5 чеврян 2009 року між позичальником ОСОБА_5 та позивачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, який збільшилась процентна ставка за кредитним договором з 12,5% до 15%, суд відхиляє, оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 гл. 49 ЦК і спеціальним законом. У зв`язку з цим, до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК України (порука) (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі № 3-43гс12, а також Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, здійснений Верховним Судом України).

Доводи відповідачів щодо відмови у задоволенні позовних вимоги (нечіткість позовних вимог з приводу стягнення кредитної заборгованості та одночасно звернення стягнення на предметі іпотеки тощо) суд відхиляє, оскільки позивачем змінені позовні вимоги, де предметом позову залишилось лише звернення стягнення на предмет іпотеки, а інші доводи щодо не зазначення прохання про виселення відповідачів з предмету іпотеки, неправильного нарахування процентної ставки правового значення для розгляду цієї справи не мають, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивач не використав позасудовий механізм врегулювання вказаного спору.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем йому не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 23, 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. 10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин