Справа № 750/5826/15-ц Провадження № 22-ц/795/793/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Литвиненко І. В. Доповідач - Євстафіїв О. К.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7 і його представника адвоката ОСОБА_8, третьої особи - приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_10 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції, Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 р. ОСОБА_10 і ОСОБА_5 предявили позов до ОСОБА_7, в якому просили визнати недійсним укладений 02.11.2011 ОСОБА_10 і ОСОБА_7 зі згоди ОСОБА_5 договір дарування буд. № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, з дати його укладення та зобовязати ОСОБА_7 повернути у власність ОСОБА_10 частину цього будинку, яка була у спільній сумісній власності останньої і ОСОБА_5 - коридор, туалет, ванну кімнату, кухню і 2 суміжні кімнати, поновивши їм строк позовної давності. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Спірна частина буд. № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові є спільною сумісною власністю позивачів як така, що набута ними у шлюбі. У 1999 р. стан здоровя ОСОБА_5 значно погіршився, що призвело до встановлення йому ІІІ групи інвалідності, і він став потребувати сторонньої допомоги. У 2010 р. стан здоровя ОСОБА_10 значно погіршився, що призвело до встановлення їй 22.02.2011 інвалідності І групи, у звязку з чим вона стала потребувати сторонньої допомоги, а у червні цього ж року вона проходила курс стаціонарного лікування, яке дало лиш незначне покращення стану її здоровя. Позивачі мали труднощі у обслуговуванні себе і потребували допомоги в одягненні, переодягненні, роздяганні, своєчасному ходінні до магазину, до аптеки. Вони також потребували допомоги у приготуванні їжі, прибиранні житла, пранні одягу, білизни тощо. У цей час позивачі разом з сином відповідачем ОСОБА_7, дружиною останнього ОСОБА_11, її донькою від першого шлюбу ОСОБА_12, 1994 р. н., і спільною ОСОБА_7 й ОСОБА_11 донькою ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали у спірному двоповерховому будинку, який є спільною сумісною власністю позивачів, але право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_10. Даний будинок складався: на І поверсі - з 2 кімнат, кухні, коридору, туалету та ванної кімнати, на ІІ поверсі з однієї великої кімнати з двох частин і коридору, а також з прибудови сараю. Будучи поінформованими про безпорадний стан позивачів, відповідач і його дружина почали вмовляти їх переоформити спірний будинок на відповідача взамін на гарантії довічного догляду за ними, придбання й доставки додому для них продуктів харчування, ліків, прибирання житла, прання одягу, білизни й надання за необхідності матеріальної допомоги. Вмовляючи позивачів переоформити спірний будинок на відповідача, останній і його дружина посилалися також і на те, що вони планують народити іще одну дитину, а тому виникне необхідність у прибудові жилої площі, на яку як на спадкове майно після смерті позивачів зможе претендувати донька позивачів сестра відповідача ОСОБА_14 Причому невістка ОСОБА_11, знаходячись у відпустці по догляду за дитиною, буде більше часу проводити вдома, а отже вона матиме можливість надавати позивачам допомогу у побуті і здійснювати за ними належний догляд, коли відповідач буде зайнятий на роботі. У звязку з цим ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_11 пояснювали, що сторони мають укласти саме договір довічного утримання й догляду за позивачами. Донька позивачів не заперечувала проти оформлення з відповідачем договору довічного утримання і догляду за ними. Для оформлення договору саме на таких умовах сторони приїздили до нотаріуса укладати договір довічного утримання. Остання погодилася оформити такий договір і розяснила наслідки його укладання, а саме що право власності на спірний будинок за цим договором хоча й переходить до відповідача, але він зможе розпорядитися будинком тільки після їх (позивачів) смерті. Також нотаріус розяснила умови й порядок розірвання договору довічного утримання. Однак відповідач, з якихось причин не змігши тоді укласти договір, запропонував укласти його в інший день. Напередодні оформлення оспорюваного договору ОСОБА_10 захворіла - стан її здоровя в черговий раз погіршився й вона потребувала стаціонарного лікування, так як вона страждала на стискаючий головний біль, головокружіння, хитання, затерпання правих кінцівок; їй неодноразово викликали швидку допомогу, лікаря і вона неодноразово проходила курси амбулаторного лікування. В день оформлення оспорюваного договору позивачі теж погано себе почували. У призначений для оформлення договору час відповідач відвіз їх до нотаріуса, але не до того, у якого вони були минулий раз, а до іншого. ОСОБА_7 мотивував це тим, що нотаріус, до якого він привіз позивачів, його знайомий та що він попередньо з ним домовився про оформлення договору довічного утримання і догляду за позивачами. Відповідач також пояснив, що договір можливо оформити тільки з ОСОБА_10 зі згоди ОСОБА_5, так як. саме на неї зареєстровано право власності на спірний будинок. ОСОБА_10 розповіла нотаріусу названі вище умови оформлення договору з відповідачем. Після цього посвідчений нотаріусом договір, який оспорюється, забрав відповідач. Прохання позивачів надати цей договір їм відповідач не задовольнив. Після народження у 2012 р. у ОСОБА_7 й ОСОБА_11 сина ОСОБА_15 донька позивачів ОСОБА_14 стала допомагати відповідачеві доглядати позивачів: прибирати приміщення спірного будинку, де вони мешкають, піклуватися про їх лікування. Наприкінці 2014 на початку 2015 р. відповідач і його дружина відмовилися від даних позивачам гарантій, про які йшлося вище. Позивачі вважають, що причиною такої поведінки ОСОБА_7 й ОСОБА_11 є сплив позовної давності по цій справі. Крім того, відповідач заборонив ОСОБА_14 піклуватися про позивачів. До того ж, він почав вчиняти відносно відповідачів дії, що не відповідають моральним засадам суспільства, внаслідок чого останніх позбавлено нормальних умов для проживання (відповідач забороняв позивачам користуватися чайником, відмовився замінити перегорілі електролампочки, викликати швидку допомогу тощо). Така поведінка відповідача змусила позивачів звернутися у лютому 2015 р. до суду з позовом про розірвання укладеного ними, як вони вважали, договору довічного утримання. Проте у суді позивачі дізналися, що ними укладено не договір довічного утримання, а осопрюваний у цій справі договір дарування, у звязку з чим той позов ухвалою суду від 16.04.2015 залишено без розгляду. Оспорюваний договір є недійсним, так як:

- укладаючи його, позивачі мали на меті матеріально-правовий інтерес - укласти договір довічного утримання (догляду), про що відповідач достеменно знав. Вони не заперечували передати у власність відповідача спірний будинок лише взамін на надання їм довічної допомоги, про що сторони заздалегідь домовилися. Цю домовленість спричинено збігом тяжких для позивачів обставин - неабиякою потребою у догляді за ними. Отже результат осопрюваного договору не узгоджується з їхньою волею, що є помилкою позивачів. Дана помилка виникла внаслідок недостатньої компетентності останніх щодо змісту договору, про який йдеться, неуважності при перевірці його змісту, відсутності з собою окулярів для читання, неможливості самостійно прочитати текст договору та поспішності його укладання. Тож цей договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, про які домовлялися сторони,

- відповідач наполягав на оформленні оспорюваного договору саме 02.11.2011, незважаючи на погане самопочуття ОСОБА_10 і знаючи, що вони не знайшли свої окуляри для читання, які раптом зникли з місця їх постійного знаходження, причиною чого могли бути дії саме відповідача, вчинені для унеможливлення прочитання позивачами змісту оспорюваного договору,

- оголошуючи договір, відповідач, скориставшись поганим станом здоровя позивачів та відсутністю при них окулярів для читання, наголосив, що він є договором довічного утримання й догляду за позивачами, навмисно перекрутивши його зміст, що є обманом позивачів та замовчуванням обставин, що мали для них істотне значення,

- оспорюваний договір написано українською мовою та дрібним для сприйняття позивачів шрифтом. Скориставшись цим, відповідач дав для читання позивачам лише строку, в якій зазначено слова, характерні для договору довічного утримання, яку ними хибно сприйнято. У протилежному випадку ОСОБА_10 його ніколи б не підписала,

- відповідачеві вдалося домогтися від позивачів підписання оспорюваного договору також і внаслідок дефекту мови, який мала ОСОБА_10 під час спілкування з нотаріусом у звязку з хворобою,

- подарований позивачами відповідачеві будинок є єдиним їхнім житлом,

- оспорюваний договір суперечить моральним засадам суспільства.

Після набуття відповідачем права власності на будинок № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові він здійснив його поліпшення. Тому відповідачі не заперечують, щоб у випадку визнання оспорюваного ними договору недійсним їм було повернуто у власність тільки коридор, туалет, ванну кімнату, кухню і 2 суміжні кімнати.

Введення позивачів в оману відповідачем, поганий стан їхнього здоровя у момент укладення оспорюваного договору, фактичне порушення прав позивачів відповідачем з січня 2015 р. спричинило пропуск ними строку позовної давності. Отже цей строк пропущено з поважних причин.

Справа розглядалася неодноразово.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково: оспорюваний позивачами договір визнано недійсним; у задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати дане рішення й ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи цієї апеляційної скарги зводяться до того, що:

- факти введення відповідачем позивачів в оману щодо обставин оспорюваного договору, які мають істотне значення для його укладання, та наявності домовленості про довічне утримання відповідачів позивачем по справі не доведено,

- також не доведено, яку саме істотну умову оспорюваного договору помилково сприйнято позивачами при його укладанні, у чому полягала їхня помилка та як вона вплинула на волевиявлення позивачів, так як укладений сторонами договір є безвідплатним, а мотиви його укладення не мають юридичного значення,

- оскільки позивачами заперечується факт укладення ними договору дарування і при цьому вони стверджують, що вони мали намір укласти договір довічного утримання, то оспорюваний договір не підлягає визнанню недійсним з підстави вчинення його під впливом тяжкої для позивачів обставини і на вкрай невигідних умовах,

- на початку 2011 р. ОСОБА_10 дійсно перенесла інсульт, а 22.02.2011 їй дійсно встановлено І групу інвалідності. Проте на час укладення договору, про який йдеться, остання самостійно пересувалася, готувала їжу, розуміла значення своїх дій та повністю ними керувала і лише у деякій мірі потребувала сторонньої допомоги; ОСОБА_5 на час укладення цього договору працював, отримував зарплату й не потребував ніякої допомоги,

- факт передачі позивачами відповідачеві будинку, де мешкають сторони, відбувся, що підтверджено тим, що відповідач його перебудував і добудував, а ОСОБА_5 допомагав відповідачеві у цьому,

- факт проживання позивачів у будинку, який є предметом оспорюваного договору, не є свідченням укладення його позивачами під впливом помилки, так як право на проживання останніх у будинку закріплене у цьому договорі й така домовленість не суперечить нормам ЦК України,

- місцевим судом не враховано пояснення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, якими спростовуються всі твердження позивачів,

- суд безпідставно проігнорував показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_19 й ОСОБА_20

ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду І інстанції по цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про повернення у власність позивачів частини будинку, який є предметом оспорюваного договору, та ухвалити рішення про їх задоволення. Доводи цієї апеляційної скарги зводяться до того, що:

- висновок місцевого суду про збільшення площі спірного будинку за період перебування його у власності відповідача з 63,8 до 180 м2 не ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах. Факт реконструкції будинку відповідачем має місце, але вона частково відбулася за рахунок приміщень, які належать позивачам. Причому ОСОБА_10 і ОСОБА_5 не заперечують, щоб їм було повернуто лише ті приміщення, які їм належали, а споруджені ОСОБА_7 приміщення при цьому залишаться у нього,

- відповідач і його дружина ОСОБА_11 категорично не бажають примиритися з позивачами та виконувати умови, які передували укладенню оспорюваного договору - здійснювати за позивачами догляд і у випадку крайньої необхідності надавати їм допомогу, якої вони потребують,

- відмова у задоволенні позовних вимог про повернення у власність позивачів частини будинку, який є предметом оспорюваного договору, порушує їхнє право власності на цю частину будинку. У той же час внаслідок даної відмови відповідач всупереч закону фактично набуває права власника на частину будинку, яка йому не належить,

- в оскаржуваному рішенні спотворено зміст пояснень нотаріуса; суд проігнорував показання свідків, допитаних за клопотанням позовної сторони.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 і ОСОБА_5 підтримала подану ОСОБА_10 апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_5, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 просила відхилити, а останній та його представник підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7, а апеляційну скаргу ОСОБА_10 просили відхилити; приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 пояснив, що апеляційна скарга ОСОБА_7 є обґрунтованою, а апеляційна скарга ОСОБА_10 підлягає відхиленню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_10 відхиленню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що укладення оспорюваного договору мало місце внаслідок помилки позивачів неправильного сприйняття ними фактичних обставин даного договору, що вплинуло на їхнє волевиявлення під час укладення договору, оскільки:

- його укладено після перенесеного ОСОБА_10 інсульту, 22.02.2011 їй встановлено І групу інвалідності і остання потребувала сторонньої допомоги, а ОСОБА_5 на момент укладення цього договору мав ІІІ групу інвалідності;

- відповідач та його дружина надавали позивачам допомогу до початку 2015 р.;

- спірний будинок є єдиним житлом позивачів, у якому вони проживають по цей час і останні є особами похилого віку;

- так як площа спірного будинку за період перебування у власності відповідача збільшилася з 63,8 до 180 м2 й позивачі продовжують користуватися ним на тих же умовах, що й до відчуження, то підстав для повернення у власність позивачів частини будинку, про яку йдеться у позовній заяві, нема. З цими висновками не погоджується апеляційний суд.

Так, по справі встановлено наступне.

Відповідач ОСОБА_7 є рідним сином позивачів ОСОБА_5 і ОСОБА_5; з моменту виникнення спору між сторонами, який є обєктом судового розгляду по справі, і по цей час позивач і відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 «а», що підтверджено витягами з паспортів позивачів (арк. 29-30, 38-39 т. 1) і дослідженим у судовому засіданні паспортом відповідача. Дані обставини жодним з учасників судового розгляду не заперечуються.

15.08.2000 позивачем ОСОБА_10 з ОСОБА_21, яка є її і позивача ОСОБА_5 донькою і яка у даний час має прізвище ОСОБА_14, уклали нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_21 2/3 частини жилого будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Північна, № 10. Даний договір по цей час є чинним (його копія на арк. 177 т. 1).

З повідомлення Головного управління статистики у Чернігівській області від 21.02.2017 № 13-07/16 вбачається, що позивач ОСОБА_10 працювала в цьому управлінні з 19.03.1993 по 26.03.2008 у відділі бухгалтерського обліку та звітності спеціалістом І категорії-бухгалтером і що вона мала такі посадові обовязки: ведення реєстрації та обліку юридичних і фінансових зобовязань за відповідними кодами економічної класифікації видатків, забезпечення своєчасного друкування, звіряння та підготовки банківських документів по загальному та спеціальному фондах, здійснення операцій по прийняттю, видачі та зберіганню грошових коштів і цінних паперів, ведення відповідної бухгалтерської документації, складання касової звітності, ведення синтетичного та аналітичного обліку підзвітних сум (арк. 141 т. 2).

З копії пенсійного посвідчення позивача ОСОБА_10 вбачається, що вона є пенсіонером по І групі інвалідності з 13.04.2011 довічно (арк. 23 т. 2).

ОСОБА_10 неодноразово, а саме з 20 червня по 06 липня, з 02 по 16 грудня 2011 р., з 03 по 19 квітня, з 06 по 22 листопада 2013 р., з 17 по 28 листопада 2014 р. перебувала на стаціонарному лікуванні у Чернігівській міській лікарні № 3 з такими діагнозами: цереброваскулярна хвороба, атеросклероз судин головного мозку, симптоматична артеріальна гіпертензія, наслідки гострого порушення мозкового кровообігу (у 2010 р.) з вираженим правобічним геміпарезом, вестибулоатактичними й когнітивними розладами, цереброастенічним синдромом, глибоким парезом правої нижньої кінцівки, дифузний кардіосклероз з судинною недостатністю І-ІІ ступеня, субкомпенсований цукровий діабет 2 типу, середньої важкості, гіперметропія слабого ступеня обох очей, початкова катаракта, ангіоретинопатія сітківки обох очей. Це підтверджено копіями відповідних виписок-епікризів (арк. 31 35 т. 1). Крім того, їй неодноразово, а саме 13.04.2014, 09.09.2014, 16.10.2014, 17.10.2014, 10.11.2014 і 17.11.2014, надавалася медична допомога станцією швидкої медичної допомоги, що підтверджено копіями сигнальних листків відповідного змісту (арк. 36-37 т. 1).

07.10.2009 позивачеві ОСОБА_5 встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково з трудовою рекомендацією про те, що йому протипоказані фізичні перевантаження і тривала ходьба, а 24.04.2015 йому встановлено ІІ групу інвалідності без будь-якої трудової рекомендації. Це підтверджено копіями довідок МСЕК відповідного змісту (арк. 41, 10 т. 1).

Позивач ОСОБА_5 проходив такі курси стаціонарного лікування: з 09 по 20 січня 2014 - у КЛПЗ «Чернігівський обласний кардіологічний диспансер», з 14 по 20 жовтня 2014 р. у Чернігівській міській лікарні № 2, з 20 жовтня по 03 листопада 2014 з діагнозами: післяінфарктний (1999 р.) кардіосклероз, стенокардія, гіпертонічна хвороба, гіпертензивне серце, безкризовий перебіг, стан після стентування артерії, що підтверджено копіями витягів-епікризів (арк. 42 44 т. 1). 05.09.2011 останній звертався до травмпункту Чернігівської міської лікарні № 2 у звязку з закритим переломом основної фаланги V пальця правої кисті без зміщення, що підтверджено довідкою цієї установи (її копія на арк. 61-62 т. 1).

Витягами з паспортів позивачів підтверджено, що на дату вчинення вказаних нижче заяви й договору вони мали такий вік: ОСОБА_10 58 повних років, ОСОБА_5 61 повний рік (арк. 29-30, 38-39 т. 1).

02.11.2011 позивач ОСОБА_5 склав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3892, про надання ним згоди на укладення дружиною позивачем ОСОБА_10 договору дарування належного їм як такого, що придбаний у шлюбі, будинку № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігів. У цій заяві також зазначено, що позивач ОСОБА_5 повністю усвідомлює значення своїх дій, розуміючи природу цієї заяви та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідає його внутрішній волі, самостійно прийняв рішення про її складання, без стороннього впливу, як фізичного, так і морального. Це підтверджено копією даної заяви (арк. 106 т. 1).

У цей же день - 02.11.2011 позивач ОСОБА_10 і відповідач ОСОБА_7 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3893 (його копія на арк. 104-105 т. 1). Згідно з цим договором, ОСОБА_10 безоплатно передано у власність (в дар) ОСОБА_7 жилий будинок, розташований за адресою: м. Чернігів, вул. Північна, № 10 «а», на земельній ділянці площею 252 м2, кадастровий № якої :02:025:6019, загальна площа якої 63,8 м2, а жила 37,0 м2. У даному договорі також зазначено, що:

- сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів (їм розяснено зміст ст.ст. 215, 229-231, 233, 234 ЦК України), що їм розяснено зміст ст.ст. 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст. 65 СК України і ст. 120 ЗК України, що вони перебувають при здоровому глузді, ясній памяті та діють добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього договору, що зміст всіх розяснених їм правових норм зрозумілий та питань, що залишилися незясованими та незрозумілими для них, нема,

- від ОСОБА_7 не приховано обставин, які мають істотне значення,

- укладення договору не повязане з виконанням ОСОБА_7 дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_10 зараз або у майбутньому; чоловік останньої згоден з укладенням даного договору, що підтверджено відповідною його заявою, посвідченою нотаріально,

- укладення договору відповідає інтересам сторін і не порушує яких-небудь інтересів будь-яких інших осіб; волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання обумовлених у ньому наслідків,

- відповідно до ст. 725 ЦК України ОСОБА_7 зобовязується надати батькові - ОСОБА_5 право довічного користування дарунком і не предявляти вимоги про його виселення.

Про те, що згадані заява й договір позивачі не підписували, жоден з учасників судового розгляду не заявляє.

21.11.2011 право власності відповідача за оспорюваним позивачами договором зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджено копією інформації відповідного змісту (арк. 106-107 т. 1).

Згідно з копією технічного паспорта буд. № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові, станом на 27.06.2017 загальна площа цього будинку становить 123,5 м2; збільшення його загальної площі у порівнянні з тією, яка була на дату укладання сторонами оспорюваного договору, спричинене реконструкцією будинку та спорудженням прибудови до нього ОСОБА_7 без відповідного дозволу на будівельні роботи (арк. 223-228 т. 2).

Рішенням пятдесят другої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 28.08.2015 (його копія на арк. 84 т. 1) затверджено технічну документацію та безоплатно передано у власність відповідача ОСОБА_7 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, на якій розташований отриманий ним від позивачів у дар жилий будинок. На підставі цього рішення 13.10.2015 Реєстраційною палатою Чернігівського міського управління юстиції видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку, про яку йдеться (його копія на арк. 98 т. 1), та на його підставі ОСОБА_7 зареєстровано своє право власності на цю ділянку, що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного змісту (арк. 97 т. 1).

Допитані судом І інстанції свідки показали таке:

- свідок ОСОБА_22 сусідка сторін (допитана за клопотанням позовної сторони): приблизно 5 років тому донька нещодавно перехворілої на інсульт ОСОБА_7 ОСОБА_23 В.Л. сказала свідку, що викликала матері швидку медичну допомогу. Проте назавтра після цього свідок бачила, як ОСОБА_10 сідала у машину. Назавтра після цього дня остання сказала, що вона їздила не до лікарні, а до нотаріуса і уклала з ОСОБА_7 договір довічного утримання. Після цього ОСОБА_10 повідомила, що син з невісткою відмовилися від догляду за позивачами, припинивши його, та що, як виявилося, вони уклали з ОСОБА_7 не договір довічного утримання, а договір дарування, і що вона не бачила, що підписувала у цьому договорі. У звязку з цим у сторін розпочалися суди. Свідок також показала, що до нотаріуса в автомобілі їхали відповідач ОСОБА_7 і позивачі; чи мала при собі ОСОБА_10 окуляри, вона не знає, та що остання на момент, про який вона розповідає, погано, навіть гірше ніж тепер, розмовляла,

- свідок ОСОБА_14 донька позивачів і сестра відповідача (допитана за клопотанням позовної сторони): до укладення оспорюваного договору позивачі запитали в неї, чи не буде вона проти укладання з відповідачем договору: спочатку вона сказала дарування, а потім - довічного утримання, мотивуючи це тим, що відповідач за ними доглядатиме, що вона (ОСОБА_14Л.) проти цього не заперечувала, що відповідач у день укладення оспорюваного договору поспішав до нотаріуса і квапив позивачів, що до цього позивачі разом зі свідком ОСОБА_17 їздили до іншого нотаріуса за консультацією, яка їм все пояснила, що на дату укладення оспорюваного договору мати розуміла і різницю між договором дарування й договором довічного утримання, і українську мову, але у цей момент вона неадекватно розмовляла, що батько не розуміє української мови та що з січня 2015 відповідач припинив доглядати за позивачами. Свідок також пояснила, що вона оговорилася під час дачі суду таких показань: «они (родители) говорили: «У тебя дом есть, мы Диме хотим тоже подарить, так как он с нами в одном доме живет, он будет за нами ухаживать. Как ты к этому относишься, не против ли ты?», та що вона неправильно висловилася під час дачі таких показань: «Когда они приехали, папа мне рассказывает: «Мы были у нотариуса, она нам все объяснила, что договор пожизненного содержания вы дарите ему, а он вам взамен…»,

- свідок ОСОБА_24 свекруха ОСОБА_14 (допитана за клопотанням позовної сторони): позивачі є хворими людьми, позивач ОСОБА_10 постійно потребує догляду, після інсульту вона мала жахливий стан і страждала на систематичне забування. Коли остання вийшла з лікарні після лікування інсульту, сторони хотіли оформити договір. Вона (свідок) не знає, який договір укладали сторони, але після його укладення позивач ОСОБА_10 їй говорила, що відповідач без окулярів повіз її не до державного нотаріуса, у якого вони раніше були, а до іншого, що позивач ОСОБА_10 обурювалася, що відповідач оформив договір дарування нею будинку, хоча вона про таке не думала. Зі змісту показань свідка ОСОБА_24 також випливає, що до укладення оспорюваного договору позивачам були відомі наслідки укладення договору дарування,

- свідок ОСОБА_25 сусідка сторін (допитана за клопотанням позовної сторони): позивачі обговорювали з нею, який договір має бути укладено з відповідачем. Вони хотіли укласти договір довічного утримання, оскільки позивачі є старими хворими людьми, а позивач на дату укладення оспорюваного договору потребувала сторонньої допомоги. Опісля позивачі їй сказали, що вони зїздили до нотаріуса й уклали договір, а у 2015 р. позивачі зясували, що вони уклали не договір довічного утримання, а договір дарування. Це сталося внаслідок того, що їм, мабуть, щось неправильно пояснили, незважаючи на те, що вони не є настільки старими й нерозумними, щоб укласти договір дарування. Свідок також пояснила, що відповідач квапив їх збиратися до нотаріуса, що вона не могла знайти окуляри та що позивач ОСОБА_5 говорив, що він не зрозумів того, що нотаріус швидко прочитав на українській мові,

- свідок ОСОБА_19 кум відповідача (допитаний за клопотанням останнього): ОСОБА_7 повідомляв йому про намір позивачів подарувати йому будинок, а в день укладення сторонами договору дарування відповідач повідомив, що вони їдуть до нотаріуса оформляти відповідні документи і про те, що сторонами вже оформлено договір дарування. Свідок також показав, що в середині 2012 р. позивач ОСОБА_5 у особистій бесіді з ним повідомив, що позивачі подарували відповідачеві будинок, оскільки сестра відповідача має де жити, а він має 3 дітей і мешкає на найманій квартирі, та що після цієї розмови розпочалося будівництво,

- свідок ОСОБА_20 кума позивачів (допитана за клопотанням відповідача): позивачі їй повідомили про своє рішення подарувати будинок відповідачеві у звязку з тим, що його сестра ОСОБА_14 вже отримала від них у дар будинок, а відповідач винаймає житло, що позивач ОСОБА_10 з метою запобігання скандалу просила ОСОБА_20 не розповідати про це їхнє рішення ОСОБА_14 Взнавши про те, що позивачі подарували відповідачеві будинок, між сторонами по справі й ОСОБА_14 почалися сварки, при яких ОСОБА_14 заявляла, що подарований відповідачеві будинок вартує більше, ніж подарований їй. ОСОБА_14 в неї (у свідка ОСОБА_20І.) питала, чи знала вона про дарування позивачами відповідачеві будинку, виказуючи при цьому наміри не брати участь у похованні батьків,

- свідок ОСОБА_17 сестра позивача ОСОБА_5 (допитана за клопотанням відповідача): у ході розмови з позивачами вони виказали бажання подарувати належний їм жилий будинок відповідачеві, так як він проживає на найманій квартирі. У звязку з цим ОСОБА_17 юрист за фахом розповіла позивачам порядок укладення такого договору і його наслідки та на прохання відповідача ОСОБА_5 привезла їх до знайомого нотаріуса (про що відповідач ОСОБА_7Л не знав), яка їх детально проконсультувала щодо обставин та порядку укладення договору дарування й повідомила вартість укладення такої угоди. Після цього позивач ОСОБА_10 зателефонувала ОСОБА_17 і повідомила, що завтра ними буде укладено договір у іншого нотаріуса, який справить за його укладання меншу плату. Назавтра вона бачила, як позивач ОСОБА_10, перебуваючи у нормальному стані, при здоровому глузді та в окулярах, сідала до машини. Після цього їй зателефонували й повідомили про укладення договору дарування, який їй показав ОСОБА_5 і який вона (свідок ОСОБА_17О.) особисто читала. Через деякий час ОСОБА_14 донька позивачів та сестра відповідача взнала про укладення сторонами договору дарування будинку і це викликало в неї істерику, під час якої вона виказувала наміри не доглядати за батьками й не ховати їх. Після цього ОСОБА_14 тривалий час не ходила до батьків. Свідок також показала, що ОСОБА_14 їй говорила, що на прохання відповідача вона оформляла деякі документи по будинку. Крім того, свідок показала, що наразі ОСОБА_10 почуває себе нормально: ходить на базар, до перукарні і їздить на маршрутних автобусах. 07.12.2015 ОСОБА_5 негативно висловився про сина (відповідача ОСОБА_7Л.), що їй (ОСОБА_17О.) не сподобалося і у звязку з цим позивач ОСОБА_5 припинив спілкування з нею,

- свідок ОСОБА_11 дружина відповідача ОСОБА_7 (допитана за його клопотанням) дала показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_17 Крім того, ОСОБА_11 показала, що позивачі знають українську мову,

- свідок ОСОБА_18 (сусідка сторін; допитана за клопотанням відповідача): позивач ОСОБА_10, будучи повністю адекватною, повідомила їй, що біля будинку, де мешкають позивачі й відповідач, знаходяться будматеріали тому, що позивачами з відповідачем укладено договір дарування будинку, у звязку з чим ОСОБА_7 вирішив розпочати будівництво. Після цієї розмови ОСОБА_14 в неї (у свідка ОСОБА_18М.) запитала, чи знає вона про те, що її батьки подарували будинок відповідачеві та що останній вирішив розпочати будівництво, на що вона відповіла, що знає про це від ОСОБА_10. Свідок також показала, що у розпочатому відповідачем будівництві брав участь позивач ОСОБА_5 та що ОСОБА_10 про договір довічного утримання ніколи не вела мови,

- свідок ОСОБА_16 (допитана за клопотанням відповідача): на початку 2012 р. позивач ОСОБА_5 звертався до неї - голови вуличного комітету за довідкою про склад сімї. При цьому він пояснив, що будинок «зареєстрований на сина», оскільки його вирішено було подарувати синові.

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

У ході розгляду справи ні відповідач, ні треті особи не визнали жодної з обставин, якими позивачі обґрунтовують позов. Тому в силу ст.ст. 10 ч. 1, 61 ч. 1 ЦПК України для задоволення позову ОСОБА_5 і ОСОБА_5 всі ці обставини мають бути підтверджені належними й допустимими доказами.

Посилання позивачів на те, що вони мали безпорадний стан та що позивач ОСОБА_5 на дату укладення оспорюваного договору потребував сторонньої допомоги, є недоведеними. Так, безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. По справі ж встановлено, що станом на 02.11.2011 ОСОБА_5 мав ІІІ групу інвалідності, тобто він був обмежено працездатним. ОСОБА_10 на цю дату мала І групу інвалідності й потребувала стороннього догляду. У той же час всі учасники судового розгляду підтверджують (і це узгоджується з показаннями всіх допитаних по справі свідків, крім свідка ОСОБА_16, яка щодо цієї обставини не допитувалася), що ОСОБА_10 самостійно пересувалася й була доступна адекватному контакту. Про те, що позивачі своїми силами неспроможні самостійно матеріально забезпечити умови свого життя, жоден з учасників судового розгляду чи свідок не заявив.

Посилання ОСОБА_10 та ОСОБА_5 на те, що відповідач з невісткою ОСОБА_11 почали вмовляти їх переоформити спірний будинок на відповідача взамін на гарантії довічного догляду за ними, придбання й доставку додому для них продуктів харчування, ліків, прибирання житла, прання одягу, білизни й надання за необхідності матеріальної допомоги, і посилання на те, що сторони мають укласти саме договір довічного утримання (догляду) за позивачами, суперечать показанням допитаних за клопотанням сторони відповідача свідків ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_11 і ОСОБА_20 Навіть з показань допитаної на вимогу позовної сторони свідка ОСОБА_14 не випливає, що оспорюваний договір сторони уклали за наполяганням ОСОБА_7

Твердження ОСОБА_10 й ОСОБА_5 про те, що вони з відповідачем попередньо домовилися про укладення договору довічного утримання (догляду), і що до укладення оспорюваного ними договору вони зверталися нотаріуса за консультацією з приводу укладання з ОСОБА_7 договору довічного утримання (догляду), а не дарування, наявними у справі доказами не підтверджується. Крім того, це твердження суперечить показанням допитаних за клопотанням сторони відповідача свідків ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_11 і ОСОБА_20 До того ж, допитана за клопотанням позовної сторони свідок ОСОБА_14, даючи показання, спершу сказала, що батьки (позивачі) зясовували в неї, чи не заперечуватиме вона проти їхнього бажання подарувати будинок, де мешкають сторони, братові (ОСОБА_7Л.), та що нотаріус, до якого позивачі вперше звернулися (до укладення оспорюваного договору), розяснював їм наслідки укладення договору дарування. І вже після уточнюючих запитань ОСОБА_14 сказала, що вона оговорилася (даючи пояснення щодо бажання батьків) та неправильно висловилася (даючи пояснення щодо спілкування батьків з нотаріусом до укладення оспорюваної угоди).

Посилання ОСОБА_10 і ОСОБА_5 на те, що на момент укладення з ОСОБА_7 договору дарування належного їм будинку вони погано себе почували, суперечить показанням свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_11 і нічим не підтверджено. Навіть допитані за їхнім клопотанням свідки ОСОБА_14 й свекруха останньої ОСОБА_26 таке не стверджують.

Наявність у позивачів матеріально-правового інтересу, який спричинив укладення сторонами оспорюваного договору, в сенсі ст. 744 ЦК України і факт припинення допомоги відповідачем позивачам з ініціативи відповідача і (або) його дружини ОСОБА_11, а також факт вчинення відповідачем відносно позивачів дій, що не відповідають моральним засадам суспільства, не підтверджуються наявними у справі доказами. Дот того ж, про відсутність у позивачів згаданого інтересу прямо й конкретно йдеться в оспорюваному договорі й у заяві позивача ОСОБА_5 про згоду на його укладення.

Твердження позовної сторони про те, що оспорюваний договір після його укладення був тільки у розпорядженні відповідача, є недоведеним.

Посилання ОСОБА_10 і ОСОБА_5 на те, що на момент укладення оспорюваного договору обидва вони мали неабияку потребу у догляді й це ними розцінюється як збіг тяжких для них обставин, місцевим судом відкинуто. Незважаючи на те, що цей висновок в апеляційному порядку не оспорюється, апеляційний суд вважає за необхідне відмітити наступне. Так, як вже зазначалося вище, на спірний момент ОСОБА_5 не потребував сторонньої допомоги, що підтверджено документально. Крім того, у той момент догляд за позивачами здійснювали не тільки відповідач і його дружина ОСОБА_11, а й донька позивачів ОСОБА_14, про що остання дала суду показання як свідок. Причому згідно з матеріалами справи, ОСОБА_14 мешкає у будинку, сусідньому з будинком, де мешкають сторонами. Відсутність у позивачів неабиякої потреби у догляді за ними випливає також з показань свідка ОСОБА_20 і не підтверджується жодним наявним у справі доказом.

Факти відсутності у позивача ОСОБА_10 окулярів для читання в момент укладення договору, про який йдеться, та поганого її самопочуття у цей момент є недоведеними. Зокрема ці твердження позовної сторони суперечать показанням очевидців - свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_11

У справі нема жодного доказу, який підтвердив би посилання позивачів на те, що оспорюваний ними договір оголошував відповідач та що при цьому він навмисно спотворив його зміст. Суд І інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору, про який йдеться, недійсним з підстав введення позивачів в оману щодо обставин, які мають істотне значення для його укладання. З цим висновком погоджується апеляційний суд. Крім того, даний висновок в апеляційному порядку жодним з учасників судового розгляду не оскаржується.

Твердження позивачів про те, що при укладанні оспорюваного ними договору вони припустилися помилки внаслідок недостатньої їх компетентності щодо змісту договору, неуважності при перевірці його змісту й поспішності його укладення спростовуються здобутими по справі доказами. Так, допитані по справі свідки за клопотанням позивачів ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_25 показали, що ОСОБА_10 і ОСОБА_5 до укладення оспорюваного договору знали, чим відрізняється договір дарування від договору довічного утримання (догляду). Допитана за клопотанням сторони відповідача свідок ОСОБА_17 теж показала, що вони знали відмінність договору дарування від договору довічного утримання (догляду). Причому ОСОБА_17 показала, що і вона, і нотаріус, до якого позивачі звернулися до укладення оспорюваного договору, пояснили позивачам цю відмінність. Крім того, з показань свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_11 прямо й конкретно випливає, що позивачі розуміли зміст оспорюваного договору. До того ж, згідно з показаннями ОСОБА_14, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_17, ОСОБА_11 і ОСОБА_20, сторони обговорювали та узгоджували зміст оспорюваного договору заздалегідь. Факт усвідомлення позивачами сенсу й змісту оспорюваного ними договору прямо й конкретно підтверджується також і текстом цього договору, і текстом заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання.

Посилання позовної сторони на те, що оспорюваний нею договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, апеляційним судом відкидається. Так, згідно з показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_11 і ОСОБА_20, позивачі бажали, щоб право власності на будинок, де мешкають сторони, перейшло від позивачів до відповідача. Після набуття цього права відповідач розпочав реконструкцію даного будинку та спорудження прибудови до нього. Крім того, копією технічного паспорта на будинок № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові, де мешкають сторони, підтверджено, що внаслідок реконструкції та спорудження прибудов, які здійснювалися ОСОБА_7, загальна його площа збільшилася з 63,8 м2 (такою вона була станом на дату відчуження будинку арк. 104 т. 1) до 123,5 м2 (арк. 227 т. 2).

Те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_5 розуміють українську мову (на якій виконано текст оспорюваного договору і заява ОСОБА_5 про згоду на його укладення), підтвердили свідки ОСОБА_14, ОСОБА_11 і ОСОБА_20 Крім того, суд І інстанції відкинув як неспроможне посилання позивачів як на одну з підстав недійсності оспорюваного договору на те, що його виконано на незрозумілій позивачам українській мові, і цей висновок в апеляційному порядку ніким не оспорено.

З показань свідків неможливо дійти висновку про те, що у момент укладення договору, про який йдеться, ОСОБА_10 мала такий дефект мови, який перешкодив нотаріусу зясувати її волевиявлення на укладення цього договору та всі інші необхідні для його укладення відомості. З показань свідків також неможливо дійти висновку, що оспорюваний договір і заява ОСОБА_5 про згоду на його укладання написані таким шрифтом, який ускладнював би сприйняття позивачами їх зміст. Інших доказів щодо цього справа не містить.

Жодного доказу того, що договір, який є обєктом спору по справі, суперечить моральним засадам суспільства, суду не надано.

Описані вище обставини справи та докази, що їх підтверджують, доводять апеляційний суд висновку про те, що звернення ОСОБА_10 і ОСОБА_5 у лютому 2015 р. з позовом до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання (треті особи - ОСОБА_7, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, державна реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції) фактично мало на меті штучне створення доказів по цій справі, а не відновлення прав, які вони вважали порушеними (арк. 45-57 т. 1).

Щодо мотивів, з яких місцевим судом часткового задоволено позов, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виключення з кола належних і допустимих доказів по справі показань всіх допитаних свідків суд І інстанції обґрунтував тим, що допитані за клопотанням позовної сторони свідки дали показання, протилежні показанням свідків, які допитані за клопотанням сторони відповідача: свідки, допитані за клопотанням позовної сторони, давали показання на користь позивача, а свідки, допитані за клопотанням сторони відповідача, давали показання на користь останнього. Цей висновок місцевим судом зроблено внаслідок неповноти дослідження показань свідків - як кожного окремо, так і у їх сукупності і у сукупності показань всіх свідків з усіма наявними у справі іншими доказами. Так:

- критичне ставлення суду І інстанції до показань свідка ОСОБА_17 обумовлене тим, що вона показала, що в оспорюваному договорі йдеться про право обох позивачів довічно користуватися будинком, в той час як цим договором передбачено таке право лише для ОСОБА_5, а про право ОСОБА_5 довічно користуватися будинком у ньому не йдеться. Однак така розбіжність у названих доказах є підставою для відкидання (за потреби) показань ОСОБА_17 у тій частині, в якій вони суперечать змістові оспорюваного договору, а не для відкидання її показань в цілому,

- про те, що позивачі обговорювали з рідними й близькими доцільність укладення з відповідачем саме оспорюваного договору (договору дарування), показали свідки ОСОБА_14 (допитана за клопотанням позовної сторони), ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_17 й ОСОБА_11 (допитані за клопотанням сторони відповідача),

- те, що позивачі до укладення оспорюваного договору проконсультувалися щодо його укладення (саме договору дарування) не у того нотаріуса, який посвідчив оспорюваний договір, а у іншого, до якого їх звозила свідок ОСОБА_17, показали свідки ОСОБА_14 (допитана за клопотанням позовної сторони) й ОСОБА_17 (допитана за клопотанням сторони відповідача),

- факти розуміння позивачами наслідків укладення договору дарування та різницю між цим договором і договором довічного утримання (догляду) до укладення оспорюваного договору підтвердили свідки ОСОБА_14, ОСОБА_24, ОСОБА_25 (допитані за клопотанням позовної сторони) й ОСОБА_17 (допитана за клопотанням сторони відповідача). Це також прямо випливає з тексту оспорюваного договору і заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання,

- те, що в момент укладення оспорюваного договору позивачі знали його правову природу (знали, що укладають з відповідачем договір дарування, а не довічного утримання (догляду)), слідує з показань свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_17, ОСОБА_11 і ОСОБА_16 (допитані за клопотанням позовної сторони). Це теж прямо випливає з тексту оспорюваного договору і заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання,

- факт розуміння ОСОБА_10 і ОСОБА_5 української мови підтвердили свідки ОСОБА_14 (допитана за клопотанням позовної сторони), ОСОБА_20, ОСОБА_17 й ОСОБА_11 (допитані за клопотанням сторони відповідача). Показання свідків в тій їх частині, що наведена у цьому абзаці, повністю узгоджується з описаними вище відомостями укладеного сторонами договору дарування, який оспорюється позивачами, і заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання. Тому їхні показання у цій частині апеляційний суд визнає за належні й допустимі докази по справі, які у сукупності з відомостями оспорюваного договору і відомостями заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання спростовують позовні вимоги. Цей висновок апеляційний суд робить з урахуванням критичного ставлення до показань (пояснень) свідка ОСОБА_14 в тій частині, що даючи показання такого змісту: «они (родители) говорили: «У тебя дом есть, мы Диме хотим тоже подарить, так как он с нами в одном доме живет, он будет за нами ухаживать. Как ты к этому относишься, не против ли ты?» і «Когда они приехали, папа мне рассказывает: «Мы были у нотариуса, она нам все объяснила, что договор пожизненного содержания вы дарите ему, а он вам взамен…», вона оговорилася й неправильно висловилася.

Показання свідка ОСОБА_22 у повному обсязі та показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_24, ОСОБА_25 в іншій частині (що не описана у попередньому абзаці) апеляційний суд відкидає як такі, що не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_17, ОСОБА_11 й ОСОБА_16, а також змістові оспорюваного договору і заяви ОСОБА_5 про згоду на його укладання.

Є помилковим висновок суду І інстанції про те, що про наявність у діях позивачів помилки - неправильного сприйняття ними фактичних обставин правочину, яке вплинуло на їхнє волевиявлення під час укладення оспорюваного договору, внаслідок чого замість договору довічного утримання ними укладено договір дарування, свідчать такі обставини, як: укладання ОСОБА_10 оспорюваного правочину після перенесеного інсульту, встановлення їй 22.02.2011 інвалідності І групи, наявність у ОСОБА_5 з 2009 р. інвалідності ІІІ групи; будинок, який є предметом оспорюваного договору, є єдиним житлом позивачів; після відчуження цього будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_5 залишились проживати у ньому; позивачі мають похилий вік. Так:

- те, що позивачі залишилися проживати ІНФОРМАЦІЯ_3 «а» по вул. Північна у м. Чернігові після укладення оспорюваного договору, і саме по собі те, що цей будинок є єдиним житлом позивачів, не є підставою для задоволення позову. Так, жоден з учасників судового розгляду не заявляє, що відповідач виселяє або має намір виселити позивачів з вказаного будинку. Також ніхто не заявляє про чинення відповідачем перешкод позивачам у користуванні даним будинком. Крім того, проживання останніх у цьому будинку після укладення ними оспорюваної угоди не суперечить гл. 55 ЦК України, яка регламентує процедуру укладення договору дарування і визначає наслідки його укладення. До того ж, пункт 6 оспорюваного договору про обовязок відповідача надати батькові - ОСОБА_5 право довічного користування будинком і не предявляти вимоги про його виселення повністю відповідає нормі ч. 1 ст. 725 ЦК України,

- в силу ст.ст. 59 ч. 2, 143 ч. 1 ЦПК України тільки висновок судово-психіатричної експертизи відповідного змісту є допустимим доказом того, що неправильне сприйняття позивачами фактичних обставин оспорюваного правочину, яке вплинуло на волевиявлення позивачів під час його укладення і спричинило укладення сторонами договору дарування замість договору довічного утримання, викликане тим, що укладання оспорюваного договору мало місце після перенесеного інсульту ОСОБА_10, що 22.02.2011 їй встановлено інвалідність І групи і що ОСОБА_5 з 2009 р. мав інвалідність ІІІ групи. Тому на виконання приписів ст.ст. 10 ч. 4, 160 ч. 2 ЦПК України суд розяснив учасникам судового розгляду необхідність проведення по справі судово-психіатричної експертизи та те, що у разі відмови від її проведення суд вирішить справу на підставі наявних у ній доказів. Проте сторони відмовилися від проведення цієї експертизи. Причому сторона відповідача пояснила, що відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обовязок доказування помилки щодо обставин оспорюваного правочину покладено на позивачів. Тому апеляційний суд вважає вказаний висновок суду помилковим і вирішує справу тільки виходячи з наявних у ній доказів,

- у позовній заяві не йдеться про те, що помилка позивачів при укладенні оспорюваної угоди сталася, серед іншого, і внаслідок перебування їх в цей момент у похилому віці. Крім того, сам по собі факт перебування позивачів у похилому віці в момент укладення оспорюваного договору не є підставою для визнання його недійсним, виходячи з такого. Похилий вік сторони правочину може бути підставою для визнання його недійсним в порядку ст. 229 ЦК України у тих випадках, коли він спричиняє соціальну відсталість цієї сторони (нерозуміння чи недостатнє розуміння особою суті спірних суспільних відносин, у яких вона брала участь, внаслідок новизни цих відносин - виникнення та (або) значної видозміни їх після припинення особою активного способу життя тощо). Проте по справі не встановлено, що похилий вік позивачів спричинив таку їх соціальну відсталість, яка мала наслідком нерозуміння сенсу й змісту оспорюваної ними угоди у момент її укладання. Так, право фізичної особи на укладення договору дарування належного їй будинку виникло і закріплено на законодавчому рівні задовго до того, як позивачі стали особами похилого віку. Крім того, до укладення оспорюваного договору ОСОБА_10 15.08.2000 укладала такий же договір - договір дарування частини будинку з донькою ОСОБА_14 і з тих пір по цей час правова природа цього договору ніяк не змінилася. До того ж, по справі не встановлено, що позивачі не розуміли значення оспорюваної ними угоди.

Отож підстав для визнання недійсним договору, про який йдеться, нема. Цього висновку апеляційний суд дійшов також і з врахуванням правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 по справі № 6-93цс16.

В силу ст.ст. 229, 230, 233 ЦК України відмова у задоволенні вимог про визнання оспорюваного договору недійсним унеможливлює задоволення вимог про зобовязання ОСОБА_7 повернути у власність ОСОБА_10 частину буд. № 10 «а» по вул. Північна у м. Чернігові, яка була у спільній сумісній власності останньої і ОСОБА_5 - коридор, туалет, ванну кімнату, кухню і 2 суміжні кімнати.

З викладеного випливає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд вирішує справу як на підставі наданих суду І інстанції доказів, так і на підставі наданих апеляційному суду доказів, так як всі вони мають виключне значення для справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 307. 309 ч. 1 п. 2, 314, 316 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_10 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але воно може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: