СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5829/16-ц

пр. № 2/759/427/17

08 червня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Войтенко Ю.В.

за участю секретаря - Самчик І.М.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просить визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,50 кв. м., житловою площею 40, 50 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності н ? частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,50 кв.м., житловою площею 40,50 кв.м.; визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_17; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки, що розташована за адресою: земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_17 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що з 09 липня 1977 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_2, який був зареєстрований в Мощенській сільській раді Гайворонського району Кіровоградської області відділом РАЦС Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис №11. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року ун. 759/8803/14-ц, 2/759/3733/14 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П. за зареєстровано в реєстрі за №2002; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_17. Враховуючи те, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовну заяву просили задовольнити з підстав, викладених у ній. В останнє судове засідання позивач та його представник не з'явились, подали заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.84). Також були подані письмові пояснення в яких зазначено, що сторони перебували в шлюбі з 09.07.1977 року по 01.10.2014 року. Квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, було придбано в шлюбі 19 червня 2008 року що підтверджується договором купівлі -продажу квартири від 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Колядою 0.11. та зареєстровано в реєстрі за № 2002. Згідно з п. 6.4 вказаного договору купівлі - продажу квартири покупець стверджує, що гроші, передані нею в якості оплати за квартиру є спільною сумісною власністю подружжя. Згода на купівлю зазначеної квартири надана чоловіком покупця ОСОБА_4, про що складена відповідна заява. Позивач стверджував, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в шлюбі за спільні кошти подружжя, виходячи з того, що 25 грудня 1998 року ОСОБА_4. ОСОБА_2 та ОСОБА_2 Q.M. продали квартиру АДРЕСА_2, яка належала їм на праві власності, що підтверджується відповідним договором, який міститься в матеріалах справи. Від продажу вищевказаної квартири сторони придбали дві двокімнатні квартири. На ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_3. Наумова в м. Києві, що підтверджується відповідним договором, який міститься в матеріалах справи. На ім'я ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_4, що підтверджується відповідним договором, який міститься в матеріалах справи. Вищевказані квартири, були придбані у шлюбі за спільні кошти. 20 травня 2008 року сторонами було продано квартиру АДРЕСА_5, яка була зареєстрована па ім'я ОСОБА_2 Підтвердженням того,що дана квартира була спільною сумісною власністю подружжя, та придбавалась у власність у шлюбі свідчить п.8 договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що ОСОБА_2 стверджувала, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 та він дав згоду на продаж квартири. Також була продана і інша належна їм квартиру АДРЕСА_6, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 З урахуванням викладеного, позивач стверджує, що від продажу спільного майна подружжя було придбано в спільну сумісну власність, за спільні кошти, квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом спору та підлягає розподілу. Щодо земельної ділянки, позивач зазначає, що посилання Відповідача на п. 5 ч. І ст. 57 С К України. згідно якої земельна ділянка набута нею, ним, за час шлюбу внаслідок приватизації с особистою приватною власністю дружини або чоловіка, не відповідає фактичним обставинам справи. оскільки відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року частину першу статті 57 С К України доповнено пунктами 4 і 5, тобто на момент приватизації земельної ділянку вона була спільною сумісною власністю подружжя

Відповідач по справі та її представник проти задоволення позову категорично заперечували. Відповідач пояснила, що не визнає позовні вимоги, просив відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що вона вважала шлюб розірваним ще в 1999 році, коли позивач їй так сказав.В своїх письмових поясненнях зазначила, що на її думку, спірна квартира АДРЕСА_7 є її особистою власністю, придбана за 705 000 грн, на її ім'я в 2008 році. Зазначила також, що шлюб між нею та ОСОБА_4 був укладений 09.07.77 року. Від шлюбу маємо дорослого сина ОСОБА_7. Сімейне життя не склалося. В 1997 р. відносини між ними з вини відповідача погіршилися, сторони припинили шлюбні стосунки та ведення спірного господарства, кожен мав свій власний бюджет, шлюб фактично розпався сторони вирішили розлучитись. З цією метою 25 грудня 1998 року сторони та син ОСОБА_7, продали належну їм на праві власності кожному по 1/3 частині квартиру АДРЕСА_8 за 23 790 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим та зареєстрованим на Київській універсальній біржі, реєстр №Е 4603/8585. Гроші були поділені між співвласниками по 1/3 частині - відповідно до часток квартири, що склало майже по 8 000 грн. кожному. В той же день, 25 грудня 1998 р., ОСОБА_4 з сином ОСОБА_7 придбали для себе у спільну часткову власність (1/3 та 2/3 част.) квартиру АДРЕСА_9, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 25.12.98 р., зареєстрованого на КУБ.В свою чергу, відповідачем в грудні 1998 р. за сплачені нею 8 000 грн. з проданої квартири №77 була придбана на своє ім'я за договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_10. Договір посвідчено Першою держнотконторою міста Києва за реєстром №22-Б218. З моменту заселення в дану квартиру відповідач проживала в цивільному шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_8, 1948 р.н. Деякий час з ними проживав син ОСОБА_7. Відповідач зазначила, що вже протягом 19 років вона та позивач проживають окремо, не ведуть спільного господарства і не підтримують шлюбні відносини. Вказані пункти договору вважала такими, що не несуть жодного навантаження, враховуючи те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо розподілу грошей та всіх фінансових питань. Офіційно шлюб розірвано 01.10.2014 року Святошинським райсудом міста Києва. 20 травня 2008 року відповідач продала належну їй квартиру АДРЕСА_11 за 590 850 грн. За отримані гроші 19 червня 2008 року вона придбала в свою особисту власність за договором купівлі-продажу спірну квартиру АДРЕСА_1. Також відповідач зазначила, що будь-яких матеріальних претензій відповідач за минулі 19 років не заявляв. На його прохання, в зв'язку з тим, що він продав свою квартиру і йому необхідна була реєстрація для отримання пенсії, відповідач дала згоду на реєстрацію в належній їй квартирі. Проте, позивач в спірну квартиру не вселявся та не проживав. Щодо земельної ділянки, відповідач пояснила, що вважає її своєю особистою власністю, оскільки рішенням Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області від 29.01.2010 р. №243-27-05 їй в особисту власність в порядку приватизації була передана земельна ділянка 0,1188 га по АДРЕСА_17, кадастровий номер НОМЕР_1. (а.с.19-21).Свідок ОСОБА_9, яка є хрещеною сина сторін, та знає їх з 1976 року зазначила про те, що близька 20 років сторони не живуть разом. Їй відомо, що раніше сторони проживали з батьками, в подальшому, будинок в якому вони проживали знесли і вони отримали квартири. Їй відомо, що кошти від продажу квартири були поділені між співвласниками. Також підтвердила, що десь 20 років тому відповідач проживала в цивільному шлюбі з чоловіком. Зазначила, що їй відомо, десь в 2005 році сторони подали заяву про розлучення, при цьому, відповідач через хворобу до органів реєстрації не з'явилась. Зазначила, що позивач ніколи не бував в квартирі №116, жодних коштів не сплачував.

Свідок ОСОБА_10, яка є сусідкою відповідача та проживає в квартирі АДРЕСА_18,зазначила, що позивача ніколи не бачила, також їй відомо про складення акту про не проживання позивача у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_6 який є сином сторін, в судовому засіданні зазначив, що батьки не проживають разом близько 20 років, при цьому за цей час, майнових претензій з боку батька ніколи не було. Підтвердив, що спочатку вони проживали в квартирі АДРЕСА_13, в подальшому, квартира була продана, гроші поділено, куплено дві квартири: квартира АДРЕСА_10, оформлена на матір та квартира АДРЕСА_9, зареєстрована по 2/3 та 1/3 на ОСОБА_6 та його батька, відповідно. Вказаною квартирою користувався батько. В подальшому, належну їм квартиру вони продали, гроші поділили, ОСОБА_6 віддав отриману ним частину матері та в подальшому за рахунок особистих коштів матері та коштів, переданих ним, з урахуванням його особистих заощаджень, вони купили спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Розглянувши подані докази, заслухавши позивача, відповідача, їх представників, свідків, всебічно і повноз'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України)

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав.

Судовим розглядом встановлено, що 09 липня 1977 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2, який був зареєстрований в Мощенській сільській раді Гайворонського району Кіровоградської області відділом РАЦС Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис №11. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року ун. 759/8803/14-ц, 2/759/3733/14 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

У п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що 25.12.1998 року ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних долях продали квартиру АДРЕСА_13 за 24 000, 00 грн (а.с.22).

Того ж дня, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_14, при цьому ОСОБА_4 належала 1/3 вказаної квартири, а ОСОБА_6 - 2/3. Купівля була здійснена за 8900, 00 грн (а.с.23). Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації - 1/3 частина АДРЕСА_15 за ОСОБА_4, як особиста власність на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 24). Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 2/3 частина АДРЕСА_15 за ОСОБА_6, як особиста власність на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 25).

23.12.1998 року ОСОБА_2 купила квартиру під номером АДРЕСА_4за 8592 грн (а.с.26). При цьому, в договорі жодним чином не вказується на наявність згоди іншого подружжя тощо.

Також матеріали справи містять договір про зобов'язання ОСОБА_4 продати належну йому частину квартири АДРЕСА_16 від 06.06.2008 року за 606 250 грн (а.с.48)

За договором купівлі-продажу квартири від 20.05.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_11, ОСОБА_12 уклали договір про таке: ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_13, ОСОБА_12 купили в спільну часткову власність квартиру під номером АДРЕСА_4 за 590 850,00 грн (а.с. 27).

Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 19.06.2008 року ОСОБА_14 (продавець) з однієї сторони, та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір про таке: Продавець продала, а покупець купила квартиру за АДРЕСА_1 за 705 000,00 грн (а.с. 28).

Відповідно до реєстраційного посвідчення №005354 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 29).

Згідно з актом від 14 квітня 2016 року підтверджено, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не проживає з 2008 року (а.с. 30).

В позовній заяві ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вказано, що подружжя припинило подружні відносини з 1997 року, з цього часу вони проживають окремо, кожен має свій власний бюджет (а.с.33).

В рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року про розірвання шлюбу вказано, що сторони шлюбні стосунки припинили соє існування, жодних сімейних відносин сторони не підтримують, мають окремий бюджет та вважають, що подальше збереження їх шлюбу є неможливим (а.с. 35).

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане правило міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.22 КпШС України (ст.60 СК України) майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно.

Згідно вимог п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю чоловіка є майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Наведе викладено у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа № 6-612цс15) та від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15), які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на досліджені докази та покази свідків, а також, враховуючи відсутність жодних пояснень позивача щодо розподілу коштів від продажу першої квартири, щодо моменту припинення фактичних шлюбних відносин, щодо його участі в купівлі спірної квартири, суд вважає доведеним позицію відповідача про те, що спірна квартира була куплена за кошти, джерелом набуття яких була квартира, що перебувала у власності відповідача, була куплена без згоди позивача, відповідно спірна квартира не має статусу спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, за винятком випадків і порядку, встановлених законом.

Оцінивши у сукупності зібрані у справі докази, на засадах розумності та справедливості, законності, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу спірної квартири.

Щодо земельної ділянки слід зазначити про таке. Судовим розглядом встановлено, що згідно з витягу з рішення Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області від 20.05.2008 р. №116-15-05ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку(а.с.32). В подальшому, відповідно до рішенням Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області від 29.01.2010 р. №243-27-05 їй в особисту власність в порядку приватизації була передана земельна ділянка 0,1188 га по АДРЕСА_17, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.31). Згідно з довідкою Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області земельна ділянка, площею 0,1188 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_17 належить ОСОБА_2 (а.с.18). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії №329487 ОСОБА_2 на підставі рішення Мотижинської сільської ради від 29 січня 2010 року №243-27-05 є власником земельної ділянки площею 0,1188 га., земельна ділянка розташована: АДРЕСА_17 , кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1 (а.с. 31).

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_2 отримала вказану земельну ділянку відповідно до рішенням Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області від 29.01.2010 р. використавши своє право громадянина на приватизацію, спірна земельна ділянка не підлягає поділу. У даному випадку, правовідносини подружжя щодо спірної земельної ділянки виникли у 2010 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Войтенко