Номер провадження 22-ц/788/677/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа відділ реєстрації місця проживання управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

12 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом який мотивує тим, що він з 06 грудня 2000 року зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 04 травня 2011 року він визнаний головним квартиронаймачем. У даній квартирі також зареєстровані відповідачі: мати - ОСОБА_3, сестра ОСОБА_6 У 2002 році, у звязку з розлученням матері із батьком, відповідачі залишили квартиру АДРЕСА_1, забравши всі свої особисті речі, але з реєстрації місця проживання у встановленому законом порядку не знялися. Відповідач ОСОБА_3 фактично проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 сщ. Сад Сумського району Сумської області, а відповідач ОСОБА_6 фактично проживає ІНФОРМАЦІЯ_3. Дані квартири належать на праві власності ОСОБА_6 Відповідачі не зявляються до спірної квартири, не несуть ніяких грошових витрат на її утримання та не заявляли своїх прав на проживання у ній. Тому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою №39 по вул. Привокзальній,13 в м. Суми.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою №39 в будинку №13 по вул. Привокзальній в м. Суми.

Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп., по 275 грн. 60 коп. з кожної.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 не погодився з рішенням суду та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду про те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважних причин більше року, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_3 бувала за місцем реєстрації, проте їй чинили перешкоди у доступі до квартири.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_4 має повноваження лише на представлення інтересів відповідача ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_6 таких повноважень йому не надавала і рішення суду не оскаржувала, а отже і рішення підлягає перегляду лише в частині задоволення вимог до відповідача ОСОБА_3, а тому відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішення вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апелянта та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення представника позивача, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що остання втратила право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4 більше одного року та має у власності інше майно.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії витягу з рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 04 травня 2011 року №284, ОСОБА_5 визнано наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_2, замість попереднього наймача його батька, що помер (а.с.7).

Відповідно до довідки КК «ДомКом Суми» №2988 від 22 листопада 2016 року, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.11,47). Відповідач ОСОБА_3 є матірю позивача, а відповідач ОСОБА_6 його сестрою.

З копій квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_5 систематично сплачує житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_3 (а.с.14-24).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст.ст. 71,72 ЖК Української РСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права користування житловим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Місцевий суд, задовольняючи позов про визнання ОСОБА_8 такою, що втратила право користування спірною квартирою виходив з того, що остання більше одного року не проживає у ній без поважних причин.

В той же час, місцевим судом оскаржуване рішення було ухвалене за відсутності відповідача ОСОБА_8 і ним не було перевірено чи дійсно причини її відсутності у спірній квартирі є неповажними.

Так, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснила, що дійсно з 2002 року не користується спірною квартирою, але причини її відсутності є поважними, оскільки вона розлучилась з чоловіком ОСОБА_9, який зловживав спиртними напоями і бив її, внаслідок чого вона отримала інвалідність, а тому, з метою збереження свого життя та здоровя, вона змушена була, тимчасово, із дітьми перейти проживати до будинку своїх батьків де також здійснювала і догляд за своєю хворою матірю. В 2007 році її колишній чоловік загинув внаслідок пожежі у квартирі. Після цього вони разом із сином і невісткою ремонтували квартиру, але останні заперечували проти її проживання у ній, замінили двері до квартири і не передали їй ключі. Вона неодноразово намагалась вирішити з ними питання про її проживання у квартирі, виділити їй кімнату у квартирі, але вони заперечували проти цього і не передавали їй ключі. Неодноразово вона давала сину гроші на сплату комунальних послуг, але чи сплачував він їй невідомо. З 2005 року вона є інвалідом 2-ї групи по зору, має дуже поганий стан здоровя, на даний час є пенсіонером, а тому перебуває у скрутному матеріальному становищі і не мала можливості скористатись правовою допомогу та звернутись із позовом до суду про вселення у квартиру. На даний час вона постійного місця проживання не має, проживає тимчасово або у доньки або у знайомих, житла у власності також немає і вона не втрачала інтересу до спірної квартири.

Дані обставини підтверджені письмовими доказами, зокрема пенсійним посвідченням та довідкою МСЕК (а.с.71, 72), а також поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 даними у суді апеляційної інстанції.

Висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_3 має на праві власності інше житло не підтверджується матеріалами цивільної справи, оскільки з копій інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що лише відповідач ОСОБА_6 має на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, а також квартиру, яка знаходиться за адресою: Сумський район, сщ. Сад, АДРЕСА_5 (а.с.13-16).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що відповідач ОСОБА_3 дійсно з 2002 року не мешкає у спірній квартирі, але причини її відсутності є поважними, оскільки до 2007 року вона позбавлена була можливості у ній мешкати, у звязку із неналежною поведінкою колишнього чоловіка, а після його смерті позивач ОСОБА_5 замінив двері у спірній квартирі, вселився до неї із дружиною, яка не зареєстрована за цим місцем проживання, ключі від квартири відповідачу не дав чим створює перешкоди їй у користуванні квартирою.

За таких підстав колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд у порушення статей 213, 214 ЦПК України не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, оскільки при ухваленні рішення послався на ст.ст. 319, 391 ЦК України, що регулюють правовідносини, що виникають з права власності на майно, в той час, як спірна квартира перебуває у комунальній власності, а позивач є її наймачем.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 та відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.3, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 лютого 2017 року в даній справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -