Дунаєвецький районний суд Хмельницької області
Справа № 674/179/16-ц
Провадження № 2/674/27/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Дунаєвецький районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Артемчук В. М.

при секретарі Мудрицькій Л.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дунаївці цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

«ПриватБанк» м.Дніпро

про визнання недійсними додаткової угоди від 05серпня 2008 року та

додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит

В С Т А Н О В И В :

08 лютого 2016 року позивачка, ОСОБА_3, звернулася до суду з уточненими під час судового розгляду справи позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» м.Дніпро про визнання недійсними додаткової угоди від 05серпня 2008 року та додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит посилаючись на те, що 04 квітня 2008 року між позивачкою ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк » було укладено договір про іпотечний кредит № HMX4GI (далі Кредитний договір), відповідно до якого ОСОБА_3 отримала в кредит грошові кошти в сумі 100000,00 (сто тисяч) гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Як зазначено в п. 1.3. Кредитного договору, кредит був наданий із строком погашення не пізніше 04.04.2028 р. із цільовим використанням - на поліпшення якості окремої квартири за адресою Хмельницька область, м. Дунаївці, вул. Б.Хмельницького, буд.14 (дане нерухоме майно було також передано Банку в іпотеку).

На підставі вказаного кредитного договору ОСОБА_3 отримала в касі банку грошові кошти в обумовленій кредитним договором сумі та в подальшому належним чином виконувала взяті на себе зобовязання з погашення кредиту. Як зазначається у пунктах 1.5, 2.4 Договору, погашення платежів за кредитом здійснюється Позичальником виключно у національній валюті України гривні шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів в сумі, не меншій 1332,21 грн., до 04 числа кожного місяця.

Однак у серпні 2008 року позивачці зателефонували працівники Банку та в категоричній формі заявили, що її кредит «переводиться у іноземну валюту» (а саме долар США), та запропонували прийти до відділення Банку, щоб підписати «відповідні документи». У відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Дунаївці позивачці надали для підписання «додаткову угоду» до Кредитного договору, але жодного примірника або навіть копії цієї «додаткової угоди» позичальниці не надали.

Після цього позивачку усно повідомили про те, що починаючи з вересня 2008 року, вона зобовязана сплачувати Банку щомісячні платежі в сумі, еквівалентній 335 дол. США (що вона надалі і добросовісно робила).

У 2015 році, після знецінення української гривні по відношенню до долара США з моменту укладення Кредитного договору більш ніж в чотири рази, ОСОБА_3 вирішила поцікавитися у працівників Банку, на якій все-таки підставі вона повинна сплачувати платежі у іноземній валюті. У вересні 2015 р. у відповідь на її звернення вона нарешті отримала примірник ОСОБА_4 угоди від 06 серпня 2008 р. до Договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04.04.2008 р..

Позивачка зазначає, що будь-яких кредитних коштів у іноземній валюті, в тому числі у ОСОБА_4 угоді суми 21506,88 доларів США, від відповідача не отримувала (ані шляхом перерахування коштів на відкритий їй позичковий рахунок, ані у інший спосіб).

Також позивачка зазначила, що ОСОБА_4 угода за своїм змістом фактично являє собою новий кредитний договір у іноземній валюті, при цьому в порушення вимог ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, Банк перед укладенням такого правочину не надав позивачці, як споживачу усю необхідну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (зокрема, детальний розпис такої сукупної вартості), що мала забезпечити можливість свідомого і компетентного вибору.

Крім того, при ретельному вивченні наданого позивачці примірника ОСОБА_4 угоди від 06 серпня 2008 року було встановлено, що даний документ має ознаки фальсифікації у вигляді заміни останнього аркуша угоди, на якому власне і містяться її найбільш важливі істотні положення (розділ 8 «Особливі умови»). Зокрема, підписи від імені позичальника на цьому аркуші виконані не позивачкою а іншою, невідомою особою, що підтверджується судово-почеркознавчим дослідження експерта № 3677/15-26 від 13.11.2015 р.

Позивачка вважає, що ОСОБА_4 угода від 06 серпня 2008 року не відповідає вимогам закону, оскільки підпис позичальника на останньому аркуші цієї угоди відсутній (підроблений невідомою особою), а отже немає вільного волевиявлення, вираженого в установленій законом письмовій формі, на укладення такого правочину та згоди щодо усіх його істотних умов.

Оскільки обєктивно існують дві ОСОБА_4 угоди від 05.08.2008 року та від 06.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит від 04.04.2008 року, кожна з яких складена у письмовій формі, як окремий документ, обидві додаткові угоди мають ознаки фіктивності, оскільки, всупереч їх змісту, їх укладення не супроводжувалось видачею банком позичальнику будь-яких грошових коштів в іноземній валюті.

ОСОБА_4 угоди за своїм змістом фактично являють собою новий кредитний договір у іноземній валюті, однак в порушення вимог ст..ст.11,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банк перед укладенням такого правочину не надав позивачу, як споживачу, усю необхідну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (детальний розпис такої сукупної вартості) ,що мала забезпечити можливість свідомого і компетентного вибору.

Крім того, позивачка зазначає, що при укладенні ОСОБА_4 угод від 05 серпня 2008 року та 06 серпня 2008 року до кредитного договору відповідачем були допущені істотні порушення як вимог закону, зокрема ЦК України так і ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це включення у договори із споживачем умов, які є несправедливими та укладення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка забороняється, введення споживача в оману, не надання або надання у нечіткий ,незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору), так і законних прав та інтересів позивачки , що тягне за собою визнання судом таких угод недійсними, а тому позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Представник позивачки по договору №41/15 про надання правової допомоги ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням їх уточнень підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов та пояснив, що між сторонами було укладено дві додаткові угоди від 05 серпня 2008 року та від 06 серпня 2008 року і при укладені яких було допущено ряд порушень, і вони є фіктивними. Угоду від 05 серпня 2008 року позивачка підписувала, а в угоді від 06.08.2008 року підпис позивачці не належить в вона її не підписувала. У додатковій угоді не були дотриманні вимоги закону, не попереджено споживача про валютні ризики. В додатковій угоді від 06.08.2008 року були замінені аркуші, підпис зроблений від імені ОСОБА_3, але зроблений не позивачкою, по даній угоді кошти в валюті не отримувалися, вважає, що дана додаткова угода не укладена. У серпні 2008 року позивачці навязано так звані ОСОБА_4 угоди і переведено кредит з гривні на долар США, другого примірника такої угоди позивачці не надали. Позивачка отримала угоду у вересні 2015 року.

Відповідно до п.8.1 розділу 8 ОСОБА_4 угоди банк зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 7024 на строк з 06.08.2008 року до 06.08.2023 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21506,88 доларів США на наступні цілі: на поліпшення якості окремого будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 даного Договору. Згідно з ОСОБА_4 угодою змінився розмір відсотків за користування кредитом, оскільки винагорода за резервування ресурсів теж є відсотками.

Незважаючи на назву «ОСОБА_4 угода», даний документ за своїм змістом фактично являє собою новий кредитний договір, укладений у іноземній валюті, який містить усі необхідні істотні умови для договорів такого роду, тобто за своєю юридичною природою цей договір є новацією новим зобовязанням між тими ж сторонами ( ст.604 ЦК України).

Оскільки спірний договір є договором про надання споживчого кредиту, то правовідносини регулюються ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, однак банк діяв з порушенням вимог цих законів, а саме: не надання споживачу необхідної інформації про умови кредитування, детального розпису сукупної вартості кредиту, про що свідчить відсутність письмово підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, не попередження споживача про валютні ризики.

Крім того банком навязано споживачу умови кредитування, які є несправедливими, вводять споживача в оману та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника. Все це свідчить про недійсність даного правочину.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримувала заявлений позов і пояснювала, що 04.04.2008 року уклала кредитний договір з банком на отримання 100000 грн., які отримала і підписала договір. Через 4 місяці подзвонили з банку і сказали, що необхідно прийти і перевести кредит в долари. В банку дали додаткову угоду, яку підписала, дали графік погашення кредиту. Кредит платила в гривнях, 2500 грн., які переводили в долари. Знала, що платіж 336 дол. США. Кошти платила до січня місяця 2015 року. Потім, через підвищення курсу долара, не могла платити кредит. Коштів у валюті не отримувала. ОСОБА_4 угоду від 06.08.2008 оку не підписувала і підпис в угоді їй не належить.

Представник відповідача по довіреності ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити та пояснила, що при укладенні додаткової угоди не передбачено падання інформації, вона надається перед укладенням кредитного договору. Також представник банку пояснила, що при визнанні фіктивним договору, потрібна наявність умислу, який при розгляді справи не встановлено. При укладенні додаткової угоди, залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04.04.2008 року в сумі 99791,93 грн. було переведено в долари США, що еквівалентно 21506,88 дол. США, а тому через касу позивачці вони не видавалися. Заборгованість по договору про іпотечний кредит з гривні на долари США була переведена 06.08.2008 року-07.08.2008 року. ОСОБА_4 угода від 06 серпня 2008 року не укладалася і така відсутня в матеріалах кредитної справи, наявна додаткова угода від 05 серпня 2008 року. ОСОБА_4 угода укладена між сторонами 05 серпня 2008 року не є самостійним кредитним договором, а тому новація договору тут відсутня.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивачку, представників сторін, вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 квітня 2008р. між сторонами був укладений договір про іпотечний кредит №HMX4GI на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: Хмельницька область Дунаєвецький район м.Дунаївці вул.Богдана Хмельницького, буд.14

Згідно умов цього договору, відповідач надав позивачці кредит у розмірі 100 000,00 грн., строком погашення не пізніше 04.04.2028 року, а остання зобов'язалася повернути цю суму та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Позичальник зобовязувався щомісячно до 04 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 1 332,21 грн. (п.п.1.1,2.4 договору).

Згідно даного договору (п.3.1) виконання зобовязань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: Хмельницька область Дунаєвецький район м.Дунаївці вул.Богдана Хмельницького, буд.14, договорами поруки.

05 серпня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 04.04.2008р. згідно якої залишок заборгованості станом на 06.08.2008 року по договору про іпотечний кредит від 04.04.2008 року 99791,93 грн. переведено з валюти гривня у валюту долар США, що еквівалентно 21506,88 долари США, тобто, нові кошти не видавались. Так, в додатковій угоді від 05.08.2008р. до договору про іпотечний кредит від 04.04.2008 року в п.8.1 «Особливі умови» чітко зазначено: що станом на 06.08.2008р. залишок заборгованості за договором складає 99791,93 грн., що еквівалентно 21506,88 доларів США. Банк зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 7024 на строк з 06.08.2008 року до 06.08.2023 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21506,88 доларів США на наступні цілі: на поліпшення якості окремого будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, чітко вбачається та в додатковій угоді до договору про іпотечний кредит зазначено, що кошти в доларах повторно не видавалися, були внесені зміни та доповнення до основного кредитного договору від 04 квітня 2008р., а сума зазначена в доларах США в додатковій угоді це еквівалент сум в гривнях, залишку заборгованості від суми, виданої за кредитним договором в квітні 2008 р.

В судовому засіданні встановлено, що підписання додаткової угоди від 05.08.2008 року було волевиявленням саме позичальника, адже умови додаткової угоди були значно вигіднішими, оскільки відсоткова ставка по кредиту зменшувалася з 15% річних на 1,17% на місяць або 14,04 річних.

Щодо не отримання грошових коштів позивачем за додатковою угодою, суд вважає за необхідне зазначити, що метою додаткової угоди було полегшення умов виконання зобовязань за кредитним договором (погашення заборгованості). Фактична видача коштів була здійснена при укладанні кредитного договору у квітні 2008 року.

Доводи позивача про недійсність додаткової угоди з підстав порушення п. 8.1 договору при її укладанні, суд вважає необґрунтованими.

Згідно п.п.10.2-10.4 договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 04.04.2008 року цей договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Всі зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності з моменту їх підписання. ОСОБА_4 угоди до цього договору, які можуть бути укладенні в майбутньому, є його невідємною частиною.

Суд вважає, що додаткова угода, укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 до договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 04 квітня 2008 року мають одну природу виникнення, а тому регулюють одні і ті самі правові відносини, які виникли між сторонами. Суд не вбачає в даній додатковій угоді до кредитного договору новацію нове зобовязання, який визначає як договір, що припиняє існуюче зобовязання шляхом заміни на інше зобовязання. Не є новацією внесення кількісних чи якісних змін та/або доповнень до зобовязання (зміна строків, збільшення розміру суми платежу за договором та інше).

Укладаючи угоду, сторона з'ясовує, на яких умовах вона укладається, ознайомлюється з її текстом. Саме під час ознайомлення її з текстом та підписання позивачка могла довідатись про можливе порушення свого права.

Таким чином, при підписанні додаткової угоди всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткової угоди були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства та порушення волевиявлення позивача, на що позивачка посилається.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 цього Кодексу) , такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року передбачено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення її в оману, і що, під час укладення додаткової угоди до кредитного договору вона не розуміла умов угоди або ж зі сторони банку були вчиненні умисні дії щодо приховування обставин укладених договорів.

Під час укладення додаткової угоди до кредитного договору ОСОБА_3 була ознайомлена в повному обсязі зі всіма умовами додаткової угоди до кредитного договору, погодилася з вказаними умовами про що свідчить її особистий підпис на вказаних умовах. Крім того, ОСОБА_3 підписувала додаток № 1 до додаткової угоди у вигляді графіку погашення заборгованості по кредиту. Вказаний графік містять інформацію щодо залишку по кредиту, розміру щомісячного платежу та розшифрування, яким чином будуть розподілені кошти від щомісячного платежу, а саме скільки піде на погашення тіла, процентів (а.с. 77-79).

Виконання позивачкою умов додаткової угоди до кредитного договору до січня 2015 року ,що підтвердила позивачка в судовому засіданні, свідчить про вільне волевиявлення позичальником та згоду останньої з умовами додаткової угоди до кредитного договору.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п.3.3 Правил).

У разі зміни договору, як зазначено в ч.3 ст.653 ЦК України, зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Укладаючи кредитний договір та додаткову угоду до нього, яка є його невідємною частиною, сторони домовились про умови кредитування.

Як уже зазначалося, підписуючи кредитний договір, додаткову угоду та новий графік погашення кредиту, позивачка особисто підтвердила, що до моменту їх укладення їй в письмовій формі були надані розяснення умов кредитування у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, згідно умов кредитного договору позивачці було надано право на отримання консультацій та необхідної інформації щодо умов кредитування за даним кредитним договором.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові ВСУ у справі № 6-1341 цс 15 від 02 грудня 2015 року.

За таких обставин, підстави для визнання недійсною додаткової угоди щодо змін та доповнень до кредитного договору, відсутні.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено належними доказами, що додаткова угода суперечить ЦК України, або іншим актам цивільного законодавства, що позивачка не мала при укладанні угоди необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. Не доведено і наявність тяжкої обставини при укладанні додаткової угоди, а збільшення курсу долара США до гривні не є такою, оскільки позивачка отримуючи кредит сама забажала перевести кредит з гривні на долар США та отримала більш вигідну відсоткову ставку, при цьому фактично взяла на себе певні можливі ризики по збільшенню курсу цієї валюти до національної. Всі ризики і наслідки невиконання зобовязань по поверненню кредиту та сплати відсотків були відомі позивачці ще при підписанні кредитного договору від 04.04.2008 року, і тим більше при підписанні додаткової угоди.

Щодо твердження представника позивачки про фіктивність додаткової угоди, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України у справі №6-197цс14 від 21.01.2016 року.

В судовому засіданні не встановлено та доказів суду не надано, що додаткова угода була укладена між сторонами ляше для вигляду, знаючи заздалегідь, що вина не буде виконана.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони вільні у врегулюванні своїх відносин на власний розсуд , що позивачкою було і здійснено укладанням додаткової угоди.

Судом не вбачається порушення прав позивача, яке відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України може бути захищено у порядку цивільного судочинства.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 Постанови від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин», звернув увагу судів на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного суду України в свою чергу зазначив у п.п. 7, 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку, що при підписанні додаткової угоди від 05.08.2008 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткової угоди були дотримані, додаткова угода містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми її укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність її умов вимогам законодавства та порушення волевиявлення позивача, на що позивачка посилається.

Щодо додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 06 серпня 2008 року то слід зазначити, що така угода між сторонами не укладалася, позивачкою не підписувалася і це підтверджується дослідженням експерта № 3677/15-26 від 13.11.2015р., така угода відсутня в кредитній справі, яка оглядалася в судовому засіданні, і представник відповідача визнає, що такої угоди від 06.08.2008 року немає.

Статтею 208 ЦК України передбачено обов'язковість письмової форми правочину, який укладається між фізичною та юридичною особою.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що передбачено ч.2ст. 207 ЦК України.

В силу ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними додаткових угод від 05.08.2008 року та від 06.08.2008 року до кредитного договору є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності. (а.с.99).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, то суд вважає, що пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з позовом до суду, є окремою самостійною підставою для відмови у позові, лише у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог по суті. Однак, з урахуванням досліджених матеріалів справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову по суті.

Тому, хоч позивачка і могла дізнатися про порушення своїх прав після укладення у серпні 2008 році додаткової угоди до кредитного договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позовних вимогах по суті, у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.11, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.6, 15, 203, 215, 229, 230 ЦК України ст.ст. 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» м.Дніпро про визнання недійсними додаткової угоди від 05серпня 2008 року та додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит відмовити. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Дунаєвецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча:/підпис/

Вірно:

Суддя Дунаєвецького районного суду В. М. Артемчук