АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просила визнати недійсним іпотечний договір № 131/07- I3Л/047, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко JI.O., зареєстрованого в реєстрі за № 5436.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30.11.2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 131/07-ІЗЛ/047, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко JI.O., зареєстрованого в реєстрі за № 5436, відповідно до умов якого нею було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк», квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що даний іпотечний договір було підписано ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, проте на її думку, відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України, ОСОБА_4 не мав права вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах, а оскільки саме ОСОБА_4 був позичальником за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 131/07-ІКЛ/047 від 30 листопада 2007 року, щодо якого було укладено в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника оспорюваний договір іпотеки.

Крім того, позивач вважала вказану довіреність такою, що теж не відповідає вимогам ч.3 ст.238 ЦК України, а ОСОБА_4 вийшов за межі повноважень наданих довіреністю.

Справа № 752/2800/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/708/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту встановлення обставин справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не правильно вказав у своєму рішенні, що ОСОБА_7 діяв в інтересах ОСОБА_1, укладаючи іпотечний договір, оскільки на думку апелянта, він діяв саме в своїх інтересах, так як саме він є боржником.

Не правильним, на думку апелянта, є і висновок про те, що ОСОБА_1 в подальшому схвалила іпотечний договір, оскільки вона не вчиняла особисто жодних дій, направлених на виконання зобов'язань за іпотечним договором.

Крім того, апелянт вказує на те, що суд не врахував, що при укладенні додаткової угоди до іпотечного договору на позивача чинився тиск, як з боку ОСОБА_7, так і з боку банку, а не заявила вона про це в правоохоронні органи з етичних міркувань, оскільки являється матір'ю ОСОБА_7 Апелянт вважає, що на підтвердження такого тиску суд мав залучити до справи та допитати свідків.

Учасники судового процесу та їх представники у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 21.11.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О., було посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 9886 довіреність від імені ОСОБА_1, якою остання уповноважила ОСОБА_8 укласти від її імені договір іпотеки квартири АДРЕСА_2.

30.11.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_9 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 131 /07-ІКJI/047.

30.11.2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 131/07-13Л/047, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л.О., зареєстровано в реєстрі за № 5436, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» квартиру АДРЕСА_2.

Зазначений іпотечний договір було підписано ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 21.11.2007 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 9886.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованим, а відтак і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта з посиланням на те, що іпотечний договір було укладено з порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки ОСОБА_7 діяв не в інтересах позивача, а саме в своїх інтересах.

Так, згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Вказана норма права існує з метою захисту цивільних прав та інтересів того, кого представляють.

Нею встановлена заборона укладення угоди представником відносно себе особисто або відносно іншої особи, представником якої він одночасно є, тобто заборона на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів, тобто від імені обох сторін правочину.

Під словосполученням «у своїх інтересах» у положенні ч. 3 ст. 238 ЦК України, слід розуміти, що представник не має права укладати правочини від імені свого довірителя щодо себе самого, тобто він не може бути іншою стороною даного правочину.

В даному ж випадку, укладаючи іпотечний договір №131/07- I3Л/047 від 30.11.2007 р. ОСОБА_7 діяв в інтересах ОСОБА_1 з одного боку, а з другого боку, іншою стороною договору був банк - АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач.

Безпідставними є і доводи апелянта, що ОСОБА_7 не діяв в інтересах ОСОБА_1 і судом не доведено який саме її інтерес він представляв.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О., було посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 9886 довіреність від імені ОСОБА_1, якою остання уповноважила ОСОБА_8 представляти її інтереси та укласти від її імені договір іпотеки.

В даній довіреності також було чітко зазначено яке саме майно передається в іпотеку (квартира АДРЕСА_2) та з якою саме метою (забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7, які виникли або можуть виникнути у майбутньому).

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Тобто, довіреність за своєю суттю є підтвердженням вільного волевиявлення особи довірителя, як крім того у випадку з фізичною особою підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, що було виконано і в даному випадку.

Дана довіреність підтверджує волевиявлення ОСОБА_1 саме на здійснення конкретних дій, які і були вчинені від її імені та саме в її інтересах ОСОБА_7

В чому саме полягав, у даному випадку, її інтерес не є обставиною у даній справі, яка є предметом доказування, оскільки в даному випадку не заявлялися відповідні вимоги, зокрема, про визнання довіреності недійсною тощо.

Колегія суддів також погоджується і з висновками суду першої інстанції про подальше схвалення оспорюваного іпотечного договору (хоча таке і не вимагалося в даному випадку, оскільки ОСОБА_7 діяв правомірно на підставі чинної довіреності), укладанням особисто ОСОБА_1 договору №2 про внесення змін до іпотечного договору №131/07- I3Л/047 від 30.11.2007р., яким вона фактично ще раз підтвердила своє особисте волевиявлення та інтерес в укладанні іпотечного договору.

Щодо доводів про те, що вказаний договір був підписаний нею під тиском як з боку ОСОБА_7, так і з боку банку та суд першої інстанції мав залучити свідків для підтвердження такого тиску, слід зазначити наступне.

Вимог про визнання договору № 2 про внесення змін до іпотечного договору №131/07- I3Л/047 від 30.11.2007р. таким, що укладений під тиском позивачем не заявлялося, а отже дана обставина не є предметом доказування.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору. Проте, позивачем не було надано судам взагалі ніяких доказів щодо вказаних нею обставин тиску, її твердження побудовані виключно на її припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апелянтом заявлено не було.

Отже, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та перевірив усі заявлені сторонами вимоги та обґрунтування, які стосувалися предмету доказування.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді