22-ц/775/294/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Козлов Д.О.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„20 червня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря : Герасимової Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк « Приватбанк» (далі-ПАТ КБ « Приватбанк») звернулося до суду із вказаним позовом ,обгрунтовуючи вимоги тим,що банк та ОСОБА_1 22 травня 2007 року уклали кредитний договір № МRТ9G104000017, за яким банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36 000 доларів США строком до 19 травня 2017 року, які відповідач зобов*язався повернути разом із відсотками за користування кредитом. У забезпечення виконання зобов*язань за таким кредитним договором позивач та відповідач 22 травня 2007 року уклали договір іпотеки № МRТ9G104000017, за яким відповідач надав банку в іпотеку житловий будинок (загальна площа 89,10 кв. м., житлова площа 56,20 кв. м.), який розташований в м. Маріуполі по вул. З. Космодемянської 142, та який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року. Однак відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за договором кредиту, не виконавши умов такої угоди. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2013 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» було звернуто стягнення на житловий будинок 142 по вул. З. Космодемянської в м. Маріуполі шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Таким чином відповідач підлягає виселенню з такого житлового будинку, просили суд виселити ОСОБА_1 з буд. 142 по вул. З. Космодемянської в м. Маріуполі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено: виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку 142 по вулиці Зої Космодемянської в місті Маріуполі Донецької області (загальна площа 89,1 кв. м., житлова площа 56,2 кв. м.), де ОСОБА_1зареєстрована, із подальшим наданням їй жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 Житлового кодексу;стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в сумі 2067 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1Д- ОСОБА_3та ОСОБА_2, підтримали доводи апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явилася ,належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом отримання судової повістки (а.с.189).Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_4,що діє за довіреністю,не з*явилася , надала заяву про розгляд справи за відсутністю представника , просила апеляційну скаргу відхилити,рішення суду залишити без змін (а.с.184,191-192) .

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

На думку апеляційного суду оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуального і матеріального закону ,тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення ,суд першої інстанції всебічно, повно і об*єктивно дослідив надані сторонами докази, правильно встановив фактичні обставини справи та зробив правильні правові висновки про те, що вимоги позивача грунтуються на законі та підлягають задоволенню.

У рішенні наведені відповідні мотиви ,з яких він його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не спростовуються доводами скарги .

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно 22 травня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір ,а умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 36 000 доларів США для придбання жилої нерухомості .Відповідач зобов*язувалася повернути суму кредиту не пізніше 19 травня 2017 року, сплативши банку відсотки за користування кредитом у розмірі 12 % річних,інші платежі,передбачені договором .

22 травня 2007 року в забезпечення виконання зобов*язань за вказаним кредитним договором від 22 травня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом, ОСОБА_5, реєстр № 2419, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання нею зобовязань за кредитним договором № MRT9G104000017 передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно: буд. 142 по вул. З. Космодемянської в м. Маріуполі, який був, в свою чергу, придбаний ОСОБА_1 на надані їй позивачем кредитні кошти (а. с. 8-10).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2013 року в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № МRТ9G104000017 від 22 травня 2007 року звернуто стягнення на житловий будинок 142 по вул. 3. Космодемянської в м. Маріуполі (загальною площею 89,10 кв. м.), початкова вартість якого відповідно до іпотечного договору становить 260989 грн., в рахунок погашення заборгованості відповідачки за кредитним договором від 22 травня 2007 року в сумі 82486,50 доларів США шляхом його продажу ПАТ «КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною визначеною на власний розсуд іпотекодержателем, але не нижче 50% вартості предмету іпотеки, вказаного в п. 11 іпотечного договору та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем зі здійсненням всіх необхідних дій від імені іпотекодавця, у тому числі отримання витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2 .Вимогу про виселення із будинку від 25 травня 2016 року відповідач не виконала.

Задовольняючи позовні вимоги банку про виселення,суд першої інстанції виходив з того,що відповідач зареєстрована у житловому будинку,придбаному за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цього будинку ,рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки спірний житловий будинок ,а тому підлягає виселенню без надання іншого постійного житла .

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-3173цс15 від 06 липня 2016 року, № 6-2830цс15 від 10 лютого 2016 року, № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Згідно положень п. 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 (далі - Порядок) , громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад,Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій.

Згідно положень п. 7 Порядку для взяття на облік громадян,які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання ,до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради,Київської і Севастопольської міськдержадміністрації подається заява з підписами усіх повнолітніх членів сім*ї .

Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності ОСОБА_6 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». ОСОБА_6 є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.

Підстави застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд першої інстанції перевірив,проте його не зазначення в резолютивній частині рішення не є підставою для скасування рішення ,оскільки поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_6 є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Враховуючи вимоги вказаного Закону, його дія поширюється і на правовідносини сторін, у зв'язку з чим не підлягає виконанню рішення в частині виселення на час дії цього Закону.

При цьому слід відмітити ,що обставини та порядок застосування відстрочки виконання рішення суду передбачені статтею 373 ЦПК України. А з матеріалів справи вбачається, що з заявою про відстрочку виконання рішення відповідач по справі не зверталася.Доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними .

З матеріалів справи вбачається ,що спірний будинок був придбаний відповідачем за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року (а.с.193) та за договором іпотеки від 22 травня 2007 року переданий в іпотеку в забезпечення виконання кредитного зобов*язання.

Як вбачається з дослідженого договору купівлі-продажу ,реєстровий номер 2416, продаж жилого будинку за домовленістю сторін вчиняється за 252 500 грн.,що є еквівалентом 50 000 доларів США за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками міста Маріуполя приватним особам на день підписання цього договору , з яких 25 250грн.,що є еквівалентом 5 000 доларів США сплачені покупцем продавцю під час підписання цього договору ,а решта у сумі 227 250 грн.,що еквівалентно 45 000 доларів США будуть сплачені покупцем продавцю не пізніше 17 годинии 00 хвилин 23 травня 2007 року . З метою придбання вищевказаного будинка та земельної ділянки та передачі грошей покупцем продавцю для остаточного розрахунку ,покупець а саме відповідач по справі- одночасно укладає кредитний договір з Приватбанком на суму 45 000 доларів США та договір іпотеки цього будинку з подальшою передачею в іпотеку також земельної ділянки (п.9 договору купівлі-продажу а.с.193).

Доводи апеляційної скарги про те,що спірний будинок був придбаний не за рахунок кредита, спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Суд правильно надав оцінку та відхилив доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 ще до укладення спірного договору кредитування від 22 травня 2007 року мала у власності буд. 142 по вул. З. Космодемянській в м. Маріуполі, оскільки умовами наведеного кредитного договору прямо зазначено, що кредит надається відповідачу для придбання нею житлової нерухомості, яке саме нею було придбано 22 травня 2007 року на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року, посвідченого нотаріально, що підтверджується, як умовами іпотечного договору від 22 травня 2007 року, укладеного між сторонами, так й відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно.Доказів того,що відповідач не використала грошові кошти для придбання будинку ,а використовувала їх для зайняття підприємницькою діяльністю ,відповідач ані суду першої інстанції,ані апеляційному суду не надав.

Оскільки в іпотеку переданий житловий будинок ,який був придбаний відповідачем за рахунок отриманих кредитних коштів,суд дійшов обґрунтованого висновку про виселення відповідача із зазначеного будинку без надання їй іншого постійного житла .

Ухвалене судом першої інстанції рішення перебуває у відповідності до правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справі № 6-39 цс15.

Таким чином ,судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39,40 Закону України « Про іпотеку» .

Посилання суду першої інстанції в резолютивній частині рішення на ст.132-2 Житлового кодексу не є підставою для скасування рішення ,оскільки вказана стаття встановлює правило,відповідно до якого жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за певних визначальних обставин .Формування фондів житла для тимчасового проживання ,порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фонду житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку ,встановленому Кабінетом Міністрів України.Зазначені питання нині регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 « Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» (з наступними змінами і доповненнями).

Забезпечення житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання громадян, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення ,що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення ,є правом відповідача ,яким вона може скористатися ,а тому доводи апеляційної скарги про не зазначення в рішенні суду конкретної адреси вселення не є слушними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Будь-яких переконливих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких підстав апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, оскільки судове рішення перебуває у відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: