Справа №461/7505/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Кахнич С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 16653,99 грн.

Позов мотивує тим, що вона з 23.05.2005 року працювала у Львівському історичному музеї. Наказом від 04.11.2016 року її було звільнено з 08.11.2016 року з посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Її заробітна плата у 2016 році складала 3295,91 грн., однак відповідач не виплачував їй заробітної плати у повному розмірі, у зв'язку із чим виникла заборгованість відповідача перед нею у розмірі 15156,29 грн. Крім того, у день звільнення з нею не було проведеного повного розрахунку як того вимагає ст.116 КЗпП України, так як не було виплачено заборгованості по заробітній платі, а тому за час затримки виплати всіх сум при розрахунку, на її користь слід стягнути середній заробіток за час такої затримки, що становить 1497,70 грн.

21.02.2017 року позивач подала уточнення позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7305,69 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 1141,82 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив та додатково пояснив, що заробітна плата виплачувалась позивачу відповідно до табелю обліку використання робочого часу за фактично відпрацьований час та повний розрахунок було проведено у день звільнення. Просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 23.05.2005 року працювала у Львівському історичному музеї, зокрема на посаді завідувача сектором відділу фондів та наказом директора від 04.11.2016 року №180-к/тр була звільнена з 08.11.2016 року через відсутність на роботі без поважних причин (прогул), на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України /а.с.3/.

З матеріалів справи, а саме актів про відсутність на роботі, видно, що ОСОБА_1 неодноразово протягом лютого - листопада 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин /а.с.29-108/.

Факт неодноразової відсутності на роботі ОСОБА_1 протягом лютого - листопада 2016 року в судовому засіданні також підтвердили свідки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які також показали, що позивач регулярно порушувала трудову дисципліну (запізнювалась на роботу, покидала робоче місце без дозволу) та на неї у 2016 році накладалось дисциплінарне стягнення - догана. При цьому зазначені свідки вказали, що все відображене у вищезгаданих актах відповідає дійсності.

Одночасно, суд не бере до уваги показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки такі жодним чином не підтвердили чи спростували обставини, викладені у позові та які підлягають з'ясуванню, а лише вказали, що їм відомо про те,що ОСОБА_1 працювала в Львівському історичному музеї та бачили її на роботі, однак їм невідомо про те, чи була остання відсутня на робочому місці протягом робочого часу.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що розмір заробітної плати, яка виплачувалась ОСОБА_7 протягом 2016 року, відповідав фактично відпрацьованому часу, згідно наданих табелів обліку використання робочого часу за лютий - листопад 2016 року і жодної заборгованості при звільненні позивача не було /а.с.19-28/.

Також, суд відхиляє посилання позивача на фото докази та копію журналу видачі ключів як на докази, що підтверджують факт її присутності у певні дні, оскільки такі спростовані показами вищевказаних свідків, які в судовому засіданні вказали, що ОСОБА_1 неодноразово приходила на роботу і одразу ж покидала робоче місце, при цьому вона могла розписуватись у журналі.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що відповідач діям у межах Закону з дотриманням трудових прав позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Стрельбицький В.В.