Справа №639/7242/16-ц
Провадження №2/639/300/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В якій просив суд стягнути з КП «Харківський міський ломбард» на його користь грошові кошти у розмірі 32 674 грн. 39 коп., з яких: 25 174 грн. 39 коп. - сума нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки, 7 500 грн. - середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. А також просив стягнути з КП «Харківський міський ломбард» на його користь грошові кошти у розмірі 15 000 грн. як відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

16 грудня 2016 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив стягнути з КП «Харківський міський ломбард» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на момент прийняття рішення по справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював директором КП «Харківський міський ломбард» з 22 серпня 2011 року по 22 серпня 2016 року. Звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту. На день його звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена йому компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки за період роботи на підприємстві в кількості 86 календарних днів, що становить 25 174 грн. 39 грн. Однак виплачувати на день звільнення усі належні йому кошти відповідач відмовився, обґрунтовуючи останнє відсутністю грошових коштів у підприємства та наявністю у позивача невідомої до звільнення грошової заборгованості перед КП «Харківський міський ломбард». Позивача змушували підписати безстрокову довіреність на головного бухгалтера підприємства та договір позики на суму 149 00 грн. минулим часом, а саме від 01.02.2016 року.

Крім того позивач зазначає, що в.о. директора підприємства на день його звільнення - ОСОБА_2 та головний бухгалтер ОСОБА_3 відмовлялися повертати йому трудову книжку, посилаючись на те, що остання знаходиться у співробітника Харківської міської ради, ОСОБА_4, який взагалі не є стороною трудових відносин і не повинен був зберігати у себе такі документи. На підприємстві його запевнили, що допоки він не підпише згаданий вище договір позики та довіреність, до того часу йому трудову книжку не віддаватимуть.

26.08.2016 року позивачем було надіслано звернення до Головного управління Держпраці в Харківській області щодо порядку вирішення ситуації, яка склалася. Після звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вищевказані факти, йому надійшов лист від 02.09.2016 року про можливість отримати трудову книжку.

09.02.2016 року позивачем була зроблена нотаріальна довіреність на громадянина ОСОБА_5, якою останній уповноважувався отримати трудову книжку позивача та повний розрахунок.

Проте 12.09.2016 року представнику позивача ОСОБА_5 було відмовлено в видачі трудової книжки та виплати компенсації.

Також позивач посилається на те, що внаслідок вказаних дій відповідача він зазнав моральних страждань та вимушений був прикладати додаткових зусиль для поновлення його порушеного права.

Усі викладені вище обставини і призвели до того, що позивач був вимушений звернутися до суду із позовом за захистом свої прав.

16 грудня 2016 року до Жовтневого районного суду від представника відповідача КП «Харківський міський ломбард» ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності №16/6 від 16.11.2016 року надійшли заперечення відповідно до яких, він зазначає, що 22 серпня 2011 року між Харківською міською радою, в особі міського голови ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на підставі розпорядження Харківського міського голови № 3662 від 22.08.2011 р. було укладено контракт № 43, відповідно до якого ОСОБА_1 було прийнято на роботу в КП «Харківський міський ломбард» на посаду директора підприємства з 22.08.2011р.

Розпорядженням № 1098/2к Харківського міського голови від 12.08.2016 р. ОСОБА_8 було звільнено з займаної посади 22.08.22016 року у зв'язку з закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

В останній робочій день позивача було підготовлено 3 накази по особистому складу підприємства, а саме: наказ № 24 - ОС про компенсацію за використовування належного ОСОБА_1 автомобілю в сумі 1 443, 64 грн.; наказ № 25-ОС по тимчасовому покладенню обов'язків директора підприємства на ОСОБА_9 - начальника відділу дорогоцінних металів та промислових товарів; наказ № 26-ОС про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані відпустки.

Позивач відмовився від підписанні двох наказів (як і від складання акту приймання - передачі справ та документів), а підписав лише наказ № 24-ОС.

Також, для проведення з позивачем остаточного розрахунку з позивачем були підготовлені видаткові касові ордери: № 944 від 22.08.2016 р. - проведення остаточного розрахунку відповідно до наказу № 25-ОС, на суму 1 836, 63 грн.; № 945 від 22.08.2016 р. - проведення остаточного розрахунку відповідно до наказу № 24-ОС, на суму 1 162,13 грн.; № 953 від 23.08.2016 р. - компенсація за невикористану відпустку відповідно до наказу № 26-ОС від 22.08.2016 р. на суму 22 175, 63 грн.

При звільненні з займаної посади ОСОБА_1, були нараховані наступні виплати: заробітна плата за 16 днів серпня 2016 року в сумі 6 877,80 грн.; компенсація за використання автомобіля для потреб підприємства в сумі 1 443, 64 грн.; компенсація за невикористану відпустку в сумі 27 547, 37 грн. у тому числі компенсація за затримку виплати 460, 91 грн.

ОСОБА_1 в день звільнення деякий час знаходився в приміщенні свого кабінету. Коли були підготовлені ордери для проведення виплат, він просив в.о. головного бухгалтера підприємства підрахувати суму його заборгованості перед підприємством відповідно до безвідсоткової позики отриманої позивачем від підприємства 01.02.2016 року, загальною сумою 149 000, 00 грн.

В день звільнення в.о. головного бухгалтера ОСОБА_10 повідомила позивачеві про те, що в касі підприємства недостатньо готівкових коштів для проведення повного розрахунку та запропонувала прийти на підприємство наступного дня, а саме 23 серпня 2016 року, для проведення повного розрахунку з ним.

Крім того, в запереченнях зазначено, що дізнавшись про суму заборгованості, позивач надав в.о. головного бухгалтера усне розпорядження про оплату належними йому до виплати грошовими коштами вартість товарів в комісійному магазині підприємства «Сундучок» на суму 7 666,04 грн., які він взяв в магазині підприємства 22.07.2016 р. та 17.08.2016 р. та частину його заборгованості по безвідсотковій позиці у розмірі 17 508,35 грн.

Відповідно до вказаного усного розпорядження ОСОБА_1, 23 серпня 2016 року бухгалтерією підприємства була частково погашена заборгованість по безвідсотковій позиці та оплачена вартість придбаних позивачем товарів в комісійному магазині підприємства «Сундучок».

Відповідач також зазначає що і по теперішній час у позивача існує перед відповідачем заборгованість, про що йому надсилалися лист з повідомленням про необхідність погасити заборгованість.

Надалі, як вказує відповідач, після того, як була проведена інвентаризація на підприємстві та було оформлено акт про прийом передачу справ, співробітниками підприємства було виявлено, що трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться на підприємстві, про що також було складено Акт.

На адресу ОСОБА_1 простим поштовим відправленням були направленні повідомлення вих. № 87/2 від 23.028.2016 р. та вих.. № 89 від 02.09.2016 року про необхідність отримання трудової книжки, на які не було отримано жодної відповіді.

12.09.2016 року до новопризначеного керівника підприємства звернувся представник позивача ОСОБА_5 з вимогу про повернення йому трудової книжки, проте керівник підприємства ОСОБА_11 не відмовляв йому в її видачі, але попросив надати йому час для перевірки повноважень представника та з'ясування питання, чи можлива видача трудової книжки представнику відповідно до діючого законодавства України. Після з'ясування даного питання керівник підприємства був готовий повернути трудову книжку позивача, але представник так і не з'явився на підприємстві, а лише написав заяву, де зазначив, що він не отримав трудової книжки.

Щодо маральних страждань, то в своїх запереченнях відповідач зазначає, що ніяких протиправних дій по відношенню до позивача підприємство не здійснювало, моральних страждань не завдавало, отже відсутні підстави задоволення вказаних вимог.

13 січня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Харкова від відповідача КП «Харківський міський ломбард» надішли додаткові пояснення, відповідно яких відповідач зазначає, що відповідно до штатного розпису КП «Харківський міський ломбард» серед посад підприємства була відсутня посада кадрового робітника і позивачем не було покладено обов'язку по веденню трудових книжок на будь-яку іншу особу. А отже, на думку відповідача, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, а отже саме позивач не виконуючи свої посадові обов'язки, допустив виникнення конфліктної ситуації.

Представник позивачаОСОБА_12, який діє на підставі довіреності від 28.09.2016 року, в судовому засіданні заявлений позов та заяву про збільшення позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності №16/6 від 16.11.2016 року, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 22 серпня 2011 року між Харківською міською радою, в особі міського голови ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_1 на підставі розпорядження Харківського міського голови № 3662 від 22.08.2011 року було укладено контракт № 43 про прийняття на роботу в Комунальне підприємство «Харківський міський ломбард» на посаду директора підприємства. (а.с.56, 57)

Розпорядженням Харківського міського голови № 1098/2к від 12.08.2016 року ОСОБА_1 - директора комунального підприємства «Харківський міський ломбард» було звільнено з займаної посади 22.08.2016 у зв'язку з закінченням дії контракту згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 58)

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

З довідки про нарахування компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 вбачається, що компенсація за невикористану відпустку розрахована за період з 21.07.2011 р. по 22.08.2016 р. з урахуванням використаних днів основної та додаткової відпусток, кількість невикористаних днів складає 86 календарних днів. Сума нарахованої компенсації за 86 днів складає 27 547, 37 грн. в т.ч. компенсація за затримку виплати складає 460, 91 грн. З урахуванням утримання податків, згідно чинного законодавства, сума до видачі складає 22 175,63 грн. ( а.с. 44)

В судовому засіданні представник позивача не заперечував проти суми компенсації за невикористану відпустку, яка вказана у вищезазначеній довідці та пояснив, що в день звільнення дана сума ОСОБА_1 не була виплачена у зв'язку з відсутністю коштів на підприємстві.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила факт не виплати позивачу ОСОБА_1 в день його звільнення компенсації за невикористану відпустку, у зв'язку з відсутністю коштів в касі підприємства. При цьому представник пояснила, що сума компенсації за невикористану відпустку за усним розпорядженням позивача - ОСОБА_1 була переведена 23.08.2016 року бухгалтерією підприємства в рахунок погашення заборгованості по безвідсотковій позиці в сумі 17 508, 35 грн. та оплачена вартість придбаних позивачем товарів в комісійному магазині підприємства «Сундучок» на суму 7 666,04 грн., що підтверджується реєстром проданих товарів за 23.08.2016 року та сторінкою 50 касової книги підприємства від 22 серпня 2016 року. ( а.с. 62)

Представник позивача проти даних стверджень представника відповідача заперечував, та пояснив, що ОСОБА_1 не давав будь-яких розпоряджень щодо використання його нарахованих коштів в рахунок погашення нібито існуючої заборгованості за договором позики.

В супереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, жодних доказів щодо того чи дійсно позивач розпорядився так належними йому коштами відповідач суду не надав, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо переведення компенсації за невикористані відпустку ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по безвідсотковій позиці та сплачення вартості придбаних позивачем товарів в комісійному магазині підприємства «Сундучок» є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз. 2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року.

Час затримки належних ОСОБА_1 як звільненому 22.08.2016 року працівнику сум, складає період з 23.08.2016 року по 13.01.2017 року (включно), тобто по день ухвалення рішення.

Згідно довідки про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1, виданої директором КП «Харківський міський ломбард» ОСОБА_11, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1, розрахована згідно з «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, складає 460, 91 грн. (а.с. 45)

В судовому засіданні представник позивача погодився із розрахунком середньоденної заробітної плати наданої КП «Харківський міський ломбард», та не заперечував її суму.

Як вказано в вище зазначеному порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

У відповідності до листа Мінсоцполітики від 20.07.2015 N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та Лист Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» число робочих днів з дати звільнення по день винесення рішення склало: у серпні 2016 року - 6 робочих днів; у вересні 2016 року - 22 робочі дні; у жовтні 2016 року - 20 робочих днів; у листопаді 2016 року - 22 робочі дні; у грудні 2016 року - 22 робочі дні; у січні 2017 року - 8 робочих днів.

Загальною сумою 100 робочих днів, з дня звільнення, тобто з 22.08.2016 року і по день винесення рішення, тобто по 13.01.2017 року.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 46 091, 00 грн. (460,91 грн. х 100 робочих днів).

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 46 091, 00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 47, 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Пунктом 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається новий наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку визначеному п. 2.10 цієї Інструкції.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки»).

Як вбачається з п. 8.2. Статуту комунального підприємства «Харківський міський ломбард» від 2011 року, поточне управління підприємством здійснює директор, який призначається на посаду розпорядженням міського голови на умовах контракту за поданням департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. В контракті визначаються права та строки найму, зобов'язання та відповідальність його перед власником та трудовим колективом, умови матеріального забезпечення та звільнення з посади (припинення дії контракту) з урахуванням гарантій, передбачених контрактом та чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.3. Статуту комунального підприємства «Харківський міський ломбард» від 2011 року, директор підприємства несе повну відповідальність за стан і діяльність підприємства, дотримання фінансової, договірної та трудової дисципліни згідно з діючим законодавством України. (а.с. 100-102)

Відповідно до штатного розкладу КП «Харківський міський ломбард» на 2016 рік, який був наданий суду представником відповідача, в ньому відсутня посада кадрового робітника. ( а.с. 103)

При цьому, позивач та його представник не надали суду доказів щодо покладення обов'язку, щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок на іншу особу - працівника КП «Харківський міський ломбард».

У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що цей обов'язок був покладений саме на керівника підприємства, директора КП «Харківський міський ломбард» ОСОБА_1, позивача у справі.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Отже, якщо в наказі на звільнення зазначено «звільнити з 22 серпня 2016 року», працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення, а саме з 23 серпня 2016 року.

Зазначене підтверджується і п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 22 серпня 2016 року ще перебував у трудових відносинах з КП «Харківський міський ломбард» та виконував посадові обов'язки директора, а отже саме він повинен був видати працівникові, тобто собі, трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку, що дії позивача, щодо неотримання трудової книжки в день звільнення слід вважати навмисними діями.

Даний факт також підтверджується тим, що у останній свій робочий день директор КП «Харківський міський ломбард» ОСОБА_1, окрім відмови в отриманні трудової книжки, відмовився й від візування та підписання наданих йому для підпису ряду документів, про що було складено відповідний Акт від 22 серпня 2016 року. (а.с. 53)

ОСОБА_1 відмовився також від передачі справ та підпису акту прийому - передачі справ у останній робочий день 22 серпня 2016 року, що унеможливило складання акту прийому - передачі справ та проведення інвентаризації, тощо, про що було видано наказ № 9/1-А від 23 серпня 2016 року та на підставі цього наказу було складено акт про прийом справ (а.с. 54, 55)

Отже, суд приходить до висновку, що неотримання позивачем трудової книжки в день його звільнення у сукупності з іншими його діями - є його навмисними діями і вини відповідача в цьому не вбачається.

Відповідно до п. 4.2. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідачем КП «Харківський міський ломбард» було направлено повідомлення про необхідність отримання ОСОБА_1 трудової книжки № 87/2 від 23.08.2016 року та № 89 від 02.09.2016 року, проте згідно з довідки Укрпошти вони були повернуті відповідачу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 63, 64, 69, 70)

Також відповідачем 26 серпня 20016 року було здійснено виїзд до місця реєстрації ОСОБА_1 з метою особистого вручення трудової книжки, але у зв'язку з відсутністю будь - кого за вищевказаною адресою трудова книжка вручена не була, про що було складено відповідний Акт. (а.с. 65)

Щодо пояснень представника позивача з приводу того, що після отримання ОСОБА_1 повідомлення про необхідність явки для отримання трудової книжки ним було видано довіреність на ім'я ОСОБА_5 від 09.09.2016 року, якою він уповноважував останнього отримати трудову книжку, то суд зазначає, що дійсно в матеріалах справи міститься копія вказаної довіреності та заява ОСОБА_5 від 14.09.2016 року про відмову в видачі трудової книжки, проте у вказаних діях відповідача не вбачається вини у затримці видачі трудової книжки. (а.с. 16, 17, 18)

Аналізуючи вказані матеріали справи, суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що ним не отримано трудову книжку з вини підприємства. При цьому суд враховує, що позивач не отримав трудову книжку в день звільнення і не надав письмову заяву із зазначенням адреси, на яку може бути вислана трудова книжка.

Отже, за відсутності можливості у відповідача повернути трудову книжку ОСОБА_1, суд вважає, що відсутня вина підприємства у затримці видачі трудової книжки позивачу, тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі ч.4 ст. 235 КЗпП України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування на його користь моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, якщо порушення трудових прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодуванню власником підлягає і моральна шкода.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначає позивач, що внаслідок вказаних дій відповідача він зазнав моральних страждань та вимушений був прикладати додаткових зусиль для поновлення його порушеного права. Відповідачем також було порушено його право на отримання належно оформленої трудової книжки, що в подальшому перешкоджало йому в працевлаштуванні та забезпеченні сімейних потреб, вимагало від нього зусиль для організації його життя.

Однак, зважаючи на те, що в судовому засіданні було встановлено, що позивач навмисно не отримував трудової книжки, а будь яких інших доказів щодо його моральних страждань він не надав, суд дійшов висновку, що у задоволені вимог, щодо стягнення з КП «Харківський міський ломбард» на користь позивача ОСОБА_1 грошових кошти у розмірі 15 000 грн., як відшкодування моральної шкоди моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

У зв'язку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляду судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 11, 15, 16, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, , ст.ст. 43,129 Конституції України, ст.ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 47, 48, 83, 94, 116, 117, 233, 237-1, 241-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58,суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 21.07.2011 р. по 22.08.2016 р. в сумі 27 086, 46 грн. (двадцять сім тисяч вісімдесят шість гривень сорок шість копійок).

Стягнути з Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 46 091,00 грн. (сорок шість тисяч дев'яносто одна гривня 00 копійок).

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківський міський ломбард» на користь держави судовий збір у сумі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович