АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Chevrolet Lacetti», СЕДАН-В, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 75 000 грн. та судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та просив визнати за останньою право власності на грошові кошти в сумі 24 495 грн., що є її часткою у вартості автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти в розмірі 125 505 грн., що є його часткою у вартості спірного автомобіля; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти за вартості автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску в розмірі 24 495 грн.

Справа № 754/3929/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11533/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2017 первісний та зустрічний позови задоволено частково. В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти в сумі 75 000,00 грн., що складає 1/2 частку вартості автомобіля.В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти в сумі 75 000,00 грн., що складає 1/2 частку вартості автомобіля.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 75 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог основного позову та зустрічного позову - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 255,05 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування на невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що шлюбні відносини між сторонами були припинені до моменту здійснення повного погашення кредитних зобов'язань за спірний автомобіль.

Позивач за первісним позовом в судове засідання не прибула, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що погашення кредиту на придбання автомобіля за кредитним договором відбувалось в період перебування сторін у шлюбі, а тому спірний автомобіль є спільним майном подружжя і частки у цьому майні є рівними.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог не оскаржується, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13, 16).

07.09.2007 між ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Chevrolet Lacetti». Даним договором передбачено, що покупець попередньо погодив зі структурним підрозділом ЗАТ «Альфа-Банк» питання про кредитування покупця на придбання автомобіля та уповноваженим органом банку прийнято рішення про кредитування покупця для придбання автомобіля, про що банком надано гарантійний лист № 22417-36 (а. с. 46-52).

16.09.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 490047400, згідно якого відповідач отримав кредит на придбання «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в розмірі 16 487,13 доларів США з відсотковою ставкою 13,5 % зі строком повернення до 16.09.2013 (а. с. 53-59).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.02.2016 шлюб між сторонами розірвано (а. с. 15).

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві від 01.03.2016 № 31/26-Л-138, автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_2, 20.01.2016 знятий з обліку для реалізації (а. с. 10).

Зазначений автомобіль був відчужений ОСОБА_2 за 150 000 грн., що визнано сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

ОСОБА_4, зазначаючи, що відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про поділ спірного автомобіля, звернулася із відповідним позовом до суду.

Подаючи зустрічний позов до суду ОСОБА_2 вказав, що з лютого 2010 року їхня сім'я з позивачем розпалась, коли було повернуто решту кредитних коштів до повної сплати вартості автомобіля, які є його особистими та не підлягають поділу з позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Матеріали справи свідчать та встановлено при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій, що автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та відчужений ОСОБА_2 за 150 000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що частки сторін у спірному майні є рівними, а тому підлягає визнанню за сторонами право власності на грошові кошти в сумі по 75 000,00 грн.

Доводи ОСОБА_2 про те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені до моменту здійснення повного погашення кредитних зобов'язань за спірний автомобіль, у зв'язку з чим частка останнього на грошові кошти є більшою не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, суд може визнати особистою приватною власністю чоловіка майно, набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому не йдеться про встановлення режиму окремого проживання подружжя на підставі рішення суду. А йдеться про фактичне припинення шлюбних відносин, тобто шлюб не розірвано, але особи не живуть однією сім'єю, проживають в різних місцях, не ведуть спільного господарства, мають кожен власний бюджет.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.02.2016 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2розірвано (а. с. 15). Даним рішення не встановлено моменту фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами саме в 2010 році.

Відповідно до вимогст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження припинення фактичних шлюбних відносин з позивачем до моменту розірвання шлюбу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не дав належну оцінку, що позивач за первісним позовом неодноразово змінювала приблизну дату припинення колишнім подружжям сімейних відносин, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 жодного разу не зазначала 2010 рік, як час припинення шлюбних відносин з відповідачем. Більш того, всі її висловлювання з цього приводу зводилися до припинення вказаних відносин після сплати усіх кредитних коштів за спірний автомобіль.

За наведених обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення вимог позивача за зустрічним позовом.

Посилання відповідача на факт окремого проживання з відповідачем, який був не прийнятий судом до уваги, на думку колегії суддів також не спростовує висновки суду першої інстанції, враховуючи, що в Конституції України закріплюється принцип вільного вибору особою місця проживання, причому незалежно від того, чи перебуває вона в шлюбі чи ні. Тобто, дружина і чоловік самостійно вирішують питання проживати їм спільно або окремо.

В зв'язку з наведеними вище доводами колегія суддів вважає, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом пояснення свідків з боку відповідача, оскільки сам по собі факт окремого проживання подружжя не свідчить про припинення між ними шлюбних відносин.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За наведеного відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк