У х в а л а

15 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про встановлення факту порушення частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при звільненні, встановлення факту порушення статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, порушення статті 1 частини II Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 25 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 березня 2017 року залишила рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

06 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини другої статті 40, статті 42, частин другої, третьої статті 492 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (далі - Конвенція), статті 1 частини II Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року (далі - Хартія), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норми матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Верховного Суду України від 25 березня 2009 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані вказані норми матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, вона посилається на постанови Верховного Суду України від 01 квітня та 01 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 13 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з огляду на преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням в іншій справі, що набрало законної сили, в якій зроблено висновки про те, що звільнення позивачки відбулося відповідно до чинного трудового законодавства, при цьому вона отримала розрахунок з вихідною допомогою, порушень з боку відповідача в суді не встановлено, а відтак відсутні правові підстави для встановлення факту порушення відповідних норм трудового законодавства.

Разом з тим у наданих заявницею для порівняння судових рішеннях, зокрема, в ухвалі Верховного Суду України від 25 березня 2009 року, постановленої ним як судом касаційної інстанції, та ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року, суди касаційних інстанцій направили справи на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанцій відповідно з підстав порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справ, що мають значення для правильного їх вирішення.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суди касаційних інстанцій під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постановах Верховного Суду України від 01 квітня та 01 липня 2015 року, на які також посилається заявниця, містяться висновки про те, що згідно із частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, висновки суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечать викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки їх зроблено в справах з різними предметами позову.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про встановлення факту порушення частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при звільненні, встановлення факту порушення статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, порушення статті 1 частини II Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк