АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/454/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Щавурська Н. Б., Загорський О. О.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким її позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 697 гривень 86 копійок недоотриманої заробітної плати, 1679 (одну тисячу шістсот сімдесят дев'ять) гривень 33 копійки понесених витрат на лікування та 2500 гривень моральної шкоди та 137 гривень 86 копійок витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1102 гривні 40 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 в її користь 100 000 грн. моральної шкоди та 20500 грн. матеріальної шкоди, в тому числі 5632,72 грн. на придбання ліків, 6000 грн. неотриманих доходів за репетиторство, 1409,75 грн. недоотриманої заробітної плати, 8000 грн. витрат на посилене вітамінозне харчування, 2000 грн. на проїзд на таксі до медичних закладів, 4000 грн. витрат на правову допомогу, а всього - 120 500 грн.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 червня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень.

З даної постанови вбачається, що 28 грудня 2015 року близько 16 години 45 хвилин ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по вулиці За Рудкою в місті Тернополі, в порушення вимог п.п 2.3. (б), 18.1, Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4, яка переходила проїзну частину дороги на нерегульованому пішохідному переході. В результату наїзду ОСОБА_1 отримала травми, а автомобіль -механічні пошкодження.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, його власником є відповідач ОСОБА_2

Відповідно до висновку експерта № 35 судово-медичної експертизи, проведеної Тернопільським обласним бюро судово-медичної експертизи 28.03.2016 року за медичними документами ОСОБА_1, виявлені у ОСОБА_1 ушкодження, за відображених у вивчених медичних документах їх клінічних проявах та перебігу, належать до легких із короткочасним розладом здоров'я.

Згідно з ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. ст. 1187, 1199 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до роз'яснень викладених Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Враховуючи встановлені обставинний справи, суд першої інстанції підставно прийшов до переконання, що зазначена дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_2 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4, а остання отримала тілесні пошкодження, дійсно мала місце і трапилася вона з вини ОСОБА_2

Судом встановлено, що позивачка працює вчителем ТНВК "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - правовий ліцей №2"

В період з 29.12. по 08.02.2016 року позивачка з приводу отриманих в результаті ДТП травм перебувала на лікарняному, що стверджується листками непрацездатності: АГВ № 109164, АГВ№ 108196, АГВ № 109304, АГХ № 391701.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 28 грудня 2016 року остання за жовтень 2015 року отримала 1645,12 грн., за листопад 2015 року - 1510,43 грн. У лютому 2016 року їй нарахована заробітна плата в розмірі 95 грн., інші нарахування, в тому числі виплати по листках непрацездатності - 1278,65 грн, у березні 2016 року -заробітна плата в розмірі 95 грн., інші нарахування, в тому числі виплати по листках непрацездатності - 346,52 грн.

В період тимчасової непрацездатності з 29 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року, з 15 січня 2016 року по 25 січня 2016 року та з 26 січня 2016 року по 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримала допомогу в розмірі 60 % від її заробітної плати, що загалом становить 1046,79 грн. (423,70 грн. за лікарняним листком № 109164; 274,16 грн. за лікарняним листком № 109196; 148,93 грн. за лікарняним листком № 109304).

Виплата ОСОБА_1 допомоги в розмірі 60 % від її заробітної плати за період з 29 рудня 2015 року по 08 лютого 2016 року в розмірі 1046,79 гривень підтверджується відомостями, що вказані на звороті листків тимчасової непрацездатності № 109164, № 109196 та №109304.

Враховуючи наведене, суд підставно стягнув в користь позивачки втрачений заробіток в сумі 697,86 грн. за період з 29 грудня 2015 року до 08 лютого 2016 року.

Жодних доказів про те, що 100 % заробітної плати ОСОБА_1 за період з 29 грудня 2015 року по 08 лютого 2016 року повинен був становити більше ніж 1744,65 грн., представлено не було.

У довідці про доходи ОСОБА_1 від 28 грудня 2016 року зазначено, що інші нарахування, в тому числі виплати по листках непрацездатності за лютий 2016 року становили 1278,65 грн., нарахована заробітна плата - 95 грн. Проте в даній довідці відсутні посилання на конкретні періоди перебування ОСОБА_1 на лікарняних, не зазначено, які інші нарахування, крім лікарняних, входили до зазначених виплат та який розмір заробітної плати мала би отримати ОСОБА_1, якби в період з 29 грудня 2015 року по 8 лютого 2016 року вона працювала.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги доводів відповідача про те, що перебування ОСОБА_5 на лікарняному з 15 січня 2016 року до 25 січня 2016 року не пов'язане з травмами, отриманими в ДТП, оскільки такі доводи спростовані матеріалами справи. Так, згідно записів, які містяться в медичній картці ОСОБА_1, вбачається, що хвора позивачка під час перебування на лікуванні з приводу пневмонії, продовжувала лікування з приводу травм, отриманих під час ДТП.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача недоотриманої заробітної плати за період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 з 23 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року, оскільки у судовому засіданні не було доведено, що її непрацездатність у цей період є наслідком травм, отриманих при ДТП 28 грудня 2015 року. Причиною непрацездатності у лікарняному листку № 391701 зазначено загальне захворювання.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення витрат на лікування, суд правильно стягнув з ОСОБА_2 витрати на придбання медичних препаратів на суму 1679,33 гривень, оскільки судом встановлено, що ці витрати є обгрунтованими, як за лікарськими призначеннями, так і підтверджені належними доказами їх фактичного понесення.

Разом з ти, суд першої інстанції підставно відмовив позивачці у стягненні витрат на проведення УЗД органів черевної порожнини за призначенням лікаря-хірурга та придбання рентгеноплівки на проведення рентгенограми за призначенням лікаря-ортопеда від 04 лютого 2016 року, враховуючи відсутність доказів на підтвердження фактичного понесення зазначених витрат (чеків, квитанцій тощо).

Із висновку експерта № 35 вбачається, що перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у Тернопільській комунальній міській лікарні швидкої допомоги із 15 січня 2016 року по 25 січня 2016 року, пов'язане із захворюванням - правобічною пневмонією, не перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із отриманими нею 28 грудня 2015 року тілесними пошкодженнями, а тому суд підставно відмовив позивачці у стягненні витрат на інші медичні засоби, зокрема такі як блістер, аскорбінова кислота, шприци, хлорид кальцію, системи, лідокаїн, глюкоза, хлорид натрію, кокарбоксилаза, розчин хартмана, бліцеф, еглоніл, глюкоза, пульмолор, які придбавались нею з метою лікування пневмонії в період з 15 січня 2016 року по 25 січня 2016 року і не пов'язані з лікуванням травм, отриманих при ДТП.

Витрати ОСОБА_1, понесені в період з 18 лютого 2016 року по 16 березня 2016 року на придбання амоксиклаву, синупрета, віброцилу, сульфацилу натрію, лактіалє форте, беттаімуну та панкреатину не пов'язані з лікуванням травм, отриманих при ДТП і були придбані за призначенням лікаря - лора.

Відповідає вимогам закону та обставинам по справі і висновок суду про відмову у стягненні витрат на проведення судин голови та шиї в розмірі 400 грн. у серпні 2016 року, оскільки позивачкою не було надано доказів призначення їй такої діагностики лікарем.

Суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи і підставно відмовив позивачці у стягненні недоотриманих коштів за репетиторство в сумі 6000 грн., оскільки даний факт не підтверджений жодними доказами по справі.

Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування витрат на посилене харчування та витрат на проїзд, оскільки такі вимоги не підтверджені належними доказами, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Із ст.ст. 23 ч. 2 п. 1, 1167 ч. 1 і ч. 2 ЦК України убачається, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Встановлено, що внаслідок отриманих у дорожньо-транспортній пригоді травм, яка сталася з вини ОСОБА_2, позивач зазнала моральної шкоди і має право на стягнення такого відшкодування з відповідача відповідно до вимог ст. ст. 1167, 1187 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Враховуючи роз'яснення Постанови Пленуми ВСУ, а також положення ст. 1167 ЦК України, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, які зазнала позивач, тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідних їй для відновлення попереднього стану, необхідності тривалого лікування інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Доводи апеляційної скарги в частині неправомірності визначення суми відшкодування спричиненої моральної шкоди, на думку колегії суддів лише вказують на їх переоцінку, а не є такими що їх спростовують. Тому підстав для їх задоволення немає.

Вирішуючи питання відшкодування позивачці понесених нею витрат на правову допомогу суд підставно врахував подані позивачкою Договір про надання правової допомоги від 27.07.2016 року, додаткову угоду-розрахунок про вартість наданої допомоги від 07.02.2017 року, квитанцію від 07.02.2017 року про сплату послуг адвоката в сумі 4000 грн., участь адвоката у судових засіданнях загальною тривалістю 2год. 48 хв., надання правової допомоги поза межами судових засідань тривалістю три години, а також вимоги Закону України" Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" в редакції, яка діяла на 01.01.2017 р. а також зі змінами від 06.12.2016 р., які діяли після 01.01.2017 року, положення ЗУ "Про державний бюджет на 2016 рік", ЗУ "Про державний бюджет на 2017 рік".

З врахуванням наведеного суд присудив позивачці відповідно до вимог ст.ст.88,79 ЦПК України понесені нею витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 137,86 грн.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав до часткового задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 лютого 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: О.О. Загорський

Н.Б. Щавурська