Справа № 161/5945/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/576/17 Категорія: 20 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, за апеляційною скаргою позивачки на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.03.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 25.01.2009 року договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 не був укладений позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому прийшов до висновку, що передбачені ст. 233 ЦК України підстави для визнання даного правочину недійсним відсутні. Крім того, позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом із пропуском позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, оскільки вона була обізнана про умови укладеного правочину з моменту його укладення, тобто з 25.01.2009 року, а тому за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності, вказана обставина є окремою підставою для відмови в заявленому позові.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.5-7). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 (продавець) зобов'язалася передати у власність ОСОБА_3 (покупцю) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, а покупець зобов'язалася прийняти майно, сплативши його вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором. Вартість предмета договору становить - 829 527 грн. і вказана сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем до підписання цього договору.

Умовами договору, зокрема п 5.3 передбачено, що сторони підтвердили, що вони не позбавлені дієздатності, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 слідує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи з наведеного, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач у своїх вимогах вказувала як на тяжку життєву обставину, що спонукала її на укладення спірного правочину, наявність в неї та її чоловіка ОСОБА_6 значних боргових зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з фізичними особами.

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка позивач ОСОБА_1 у своїх показаннях вказувала на те, що укладенню спірного правочину передувало те, що на її домашню адресу почали надходили листи-претензії кредиторів з вимогами погасити заборгованість, до її чоловіка приходили невідомі їй люди та вимагали віддати гроші. Вона бачила, що чоловік не спить вночі, переживала за нього, а сама вона перебувала в депресивному стані, бо розуміла, що через борги вони можуть втратити будинок, який був єдиним житлом для неї і її дітей. Разом з тим, повідомила, що вона не знала реального стану бізнесу чоловіка, як і не знала розмірів його боргів, оскільки всіма справами займався чоловік, який в грудні 2010 року помер.

На підтвердження факту наявності боргів, позивачем місцевому суду було надано копії кредитних договорів, укладених між різними банківськими установами та її чоловіком ОСОБА_6 та безпосередньо із самою позивачкою (а.с.15-20, 23, 25, 26-29, 30-36, 37-38).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що факт наявності укладених позивачем кредитних договорів та/або договорів забезпечення не свідчить про існування заборгованості за ними, а з отриманих позивачем листів-претензій з вимогами погашення кредитної заборгованості не вбачається загрози втрати нею будинку, який став предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, що само собою не доводить тяжких життєвих обставин позивача на час укладення цього правочину. Крім того, станом на день укладення договору купівлі-продажу відомості про наявність судових рішень про стягнення з неї заборгованості, співмірної вартості будинку, або відкритих виконавчих проваджень відносно неї, ОСОБА_1 суду не надала. Цілі отримання кредитних коштів позивачем не вказують на важке матеріальне становище її сім'ї.

Як вже зазначалось вище, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, чого суд в даній справі не вбачає.

Аналогічний правовий висновок був висловлений колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 06.04.2016 року по справі № 6-551цс16.

Згідно приписів ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, намагання позивача уникнути звернення стягнення на її майно чи обов'язку нести відповідальність за прострочені боргові зобов'язання, як парвильно зазначено місцевим судом, не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України.

Крім того, не знайшов свого підтвердження факт укладення договору позивачем на вкрай невигідних умовах, оскільки сторони правочину погодили істотні умови договору, в тому числі, щодо вартості будинку, а тому її покликання щодо неотримання коштів за спірним договором не узгоджується з приписами ст. 233 ЦПК України, а є належним для обґрунтування фіктивного чи удаваного правочину.

В розглядуваному випадку вкрай невигідними умовами позивачка вважає надто низьку ціну згаданого житлового будинку, за яку він був проданий. Однак ця обставина є недоведеною і спростовується тим, що ціна житлового будинку в договорі його купівлі-продажу в 829527 грн. встановлена сторонами за їхньою обопільною домовленістю на рівні його інвентарізаційної вартості, яка використовується для визначення реальної вартості конкретного об'єкту нерухомості в разі його відчуження. Наданий стороною позивача в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи «Звіт про оцінку…» за 2017 рік, в якому на аркуші 41 зазначено, що ринкова вартість спірного житлового будинку разом із земельною ділянкою на день його продажу становить 1 829 000 грн., є висновком спеціаліста, а не висновком судового експерта, а тому не може бути допустимим доказом щодо вказаного питання (ринкової вартості будинку), яке потребує спеціальних знань в галузі торгівлі, будівництва і може бути вирішене лише за допомогою відповідної судової експертизи, призначеної судом у передбаченому законом порядку.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено допустимими та належними доказами факт укладення оспорюванного договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25.01.2009 року під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову в даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: