Провадження № 2/522/84/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» червня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за участі секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод, визначення порядку користування квартирою

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в подальшому уточненому, просив суд:

зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою №134 по вул. Мечникова, 2/1 у м. Одесі, яка складається з двох окремих житлових кімнат, загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м.;

встановити порядок користування квартирою №134 по вул. Мечникова, 2/1 у м. Одесі, яка складається з двох окремих житлових кімнат, загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., виділивши в користування: ОСОБА_1 окрему житлову кімнату, площею 15,1 кв.м., лоджію, площею 0,5 кв.м., та вбудовану шафу, площею 0,8 кв.м.; ОСОБА_2 окрему житлову кімнату, площею 17,0 кв.м. В спільному користуванні залишити кухню, площею 31,1 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., коридо площею 7,5 кв.м., ванну кімнату площею 3,2 кв.м.;

вселити ОСОБА_1 в окрему жилу кімнату, площею 15,1 кв.м., в квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування цього позову позивач посилається на такі обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_2 в рівних частках, тобто кожному належить на праві власності по ? частині спірної квартири. При цьому, 20.08.2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, а 27.07.2010 року у подружжя народилася донька Єсєнія. Втім, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2014 року шлюб розірвано, дитина залишилася проживати разом з матірю у спірній квартирі. Незважаючи на те, що квартира є двокімнатною, відповідачка по справі чинить позивачу перешкоди у реалізації його права власності, перешкоджає користуватися квартирою, вселенню та проживанню в ній позивача, з огляду на що ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх, ймовірно, порушених прав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення таких позовних вимог з огляду на те, що позивач вводить суд в оману, приховуючи дійсні житлові площі кімнат, а також, що в позовній заяві не ставиться питання про порядок користування спірною квартирою зі спільною дитиною сторін. При цьому, органом опіки та піклування складено висновок про визначення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні дитини, та в разі задоволення позову існує великий ризик спричинення серйозних моральних страждань дитині внаслідок як порушення звичного ритму життя, так і внаслідок серйозної психологічної травми через важкі відносини з батьком.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов є таким, який підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом установлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів та пояснень сторін.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно придбали, в рівних частках кожний, квартиру під №134 у будинку під №2/1 по вул. Мечникова в м. Одесі, що складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною житловою площею 38,6 кв.м., та підсобних приміщень. Загальна площа квартири становить 75,6 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 21.11.2015 року ТОВ «БУДЕКСПЕРТ-Т» на квартиру №134 у житловому будинку №2/1 по вул. Мечникова у м. Одесі, ця спірна квартира є квартирою посімейного заселення, складається з 2 кімнат, житловою площею 32,1 кв.м., у тому числі: перша кімната 15,1 кв.м. (під №6 в плані квартири), друга кімната 17,0 кв.м. (під №7 на плані квартири), кухня-їдальня площею 31,1 кв.м., вбиральня площею 1,7 кв.м., ванна кімната площею 3,2 кв.м., коридор площею 7,5 кв.м., вбудована шафа площею 0,8 кв.м. Квартира також обладнана балконом лоджією площею 0,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 76,9 кв.м. Таким чином, площа квартири з моменту її придбання збільшилася.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2014 року, що набрало законної сили 27.07.2014 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 20.08.2009 року, актовий запис №841.

Від цього шлюбу 12.07.2010 року у сторін народилася дитина ОСОБА_4, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з матірю у спірній квартирі, що не заперечується сторонами.

При цьому, у позивача існують перешкоди у користуванні ? часткою спірної квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності з відповідачем, на підтвердження чого суду надано копії звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів щодо наявності перешкод зі сторони колишньої дружини ОСОБА_2 у користуванні власністю, а також у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

За правилом ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з правилом частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Враховуючи, що спірна квартира не обладнана самостійними входами для двох користувачів, не обладнана ізольованими одна від одної жилими та усіма іншими допоміжними приміщеннями (окремими кухнею, санвузлами тощо), то спірне майно не підлягає поділу в натурі (такі вимоги позивачем не заявлено та, відповідно, такі вимоги не розглядалися судом). Через неможливість виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, суд повинен вирішити питання про захист прав власника ? частини квартири ОСОБА_1 шляхом вселення, усунення перешкод, визначення порядку користування спірною квартирою.

Обовязковою для оцінки спірних правовідносин судом є певна правова позиція. Зокрема, як слідує з правової позиції Верховного суду України №6-1500цс15 відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності й такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Отже, враховуючи, що сторони по справі не дійшли взаємно узгодженої домовленості щодо порядку користування спільною квартирою, суд зобовязаний вирішити таке питання шляхом встановлення порядку користування спільним майном, вселення власника до певної частини квартири та усунення перешкод у користуванні приватною власністю.

При цьому, суд критично оцінює заперечення відповідача проти позову з огляду на таке.

Сторона відповідача у своїх запереченнях проти позову вказує на те, що позивач вводить суд в оману, зазначаючи невірні технічні характеристики житлових кімнат квартири. Втім, суду надано технічний паспорт на спірну квартиру, з яким погоджуються обидві сторони, та позовні вимоги щодо встановлення порядку користування майно викладені відповідно до такого технічного паспорту.

Крім того, відсутність реєстрації позивача за адресою АДРЕСА_3 не свідчить про неможливість позивача проживати в цій квартирі та користуватися і розпоряджатися своєю часткою в ній.

Стороною відповідача не доведено під час судового розгляду наявність у позивача іншого житла, придатного для його постійного користування, тому такі твердження суд визнає недоведеним припущенням.

При цьому, надана суду копія висновку органу опіки та піклування про визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 не дає підстав вважати, що позивач не має права проживати у квартирі, яка належить йому на праві спільної часткової власності, а також реалізовувати своє право власності на неї, оскільки позивача рішенням суду не позбавлено батьківських прав стосовно їх неповнолітньої дитини, не встановленої в інший спосіб заборони на спільне проживання з дитиною. Висновок органу опіки та піклування носить для суду рекомендаційний характер, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, а так само з інших причин. При цьому, рішення суду щодо названого питання сторонами не надавалось на підтвердження чи спростування позиції по справі.

Додатково суд звертає увагу, що питання участі батьків у вихованні спільної дитини не є предметом дослідження справи.

Резюмуючи, суд має виходити з наступного: небажання сторін визначити за домовленістю порядок та спосіб використання спільного майна не може слугувати достатньою підставою для того, щоб позбавити одного із власників спільного житла можливості його використання за призначенням.

Одночасно суд має врахувати й поведінку сторін, для яких залишилися безрезультатними намагання примиритися під час розгляду справи.

Разом з тим, суд критично оцінює вимогу позивача про виділення йому в відособлене користування (окрім житлової кімнати) балкону лоджії, площею 0,5 кв.м., та вбудованої шафи, площею 0,8 кв.м. Такі позовні вимоги не відповідають положенням ст. 358 ЦК України, обґрунтованість такої вимоги позивачем жодним чином не доведена, суд не повідомлено, в силу яких обєктивних та зрозумілих міркувань такі вимоги мають бути задоволені, з огляду на це встановлення такого порядку користування спірним приміщенням порушуватиме законні інтереси та права відповідача, якій у спірному майні належить така ж рівна частка на спірну квартиру. Таким чином, як позивач, так і відповідач мають рівні права щодо користування допоміжними та підсобними приміщеннями квартири.

З огляду на наведене, вказані обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення в користування позивачу лоджії та вбудованої шафи у звязку з необґрунтованістю таких вимог.

За правилом ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст. 16, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 213-215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод, визначення порядку користування квартирою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не чинити перешкод ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у користуванні квартирою № 134, що знаходиться по вулиці Мечникова у будинку №2/1 у місті Одесі, що складається с двох окремих житлових кімнат, житловою площею 32,1 кв.м., загальною площею 76,9 кв.м.

Встановити порядок спільного користування квартирою № 134 по вул. Мечникова у будинку № 2/1, що у місті Одесі, яка складається с двох окремих житлових кімнат, загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 32, 1 кв.м., виділивши в самостійне користування:

ОСОБА_1 окрему житлову кімнату, площею 15,1 кв.м., позначену в технічному паспорті на цю квартиру цифрою «6»;

ОСОБА_2 окрему житлову кімнату, площею 17,0 кв.м., позначену в технічному паспорті на цю квартиру цифрою «7»;

решту приміщень вказаної квартири залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Вселити ОСОБА_1 в окрему житлову кімнату, площею 15,1 кв.м., розташовану в квартирі № 134 по вул. Мечникова у будинку № 2/1, що у місті Одесі.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. ПОГРІБНИЙ

22.06.2017