Справа № 368/820/16-ц Головуючий у І інстанції Іванюта Т. Є.
Провадження № 22-ц/780/2451/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 15.06.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по відсотках за користування позиками та штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

Між нею та ОСОБА_3 були укладені договори позики від 24 жовтня 2012 року та від 25 жовтня 2012 року, які було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за реєстраційними номерами 1676 та 1686.

Відповідно до п. 1 договору позики від 24 жовтня 2012 року позивач передала у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 1 330 335 гривень 00 коп., що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 166 500 доларів США 00 центів (1 USD = 7,99 грн.). Згідно з п. 1 договору позики від 25 жовтня 2012 року сума переданих позичальникові грошових коштів склала 1 598 000 гривень 00 коп., що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 200 000 доларів США 00 центів (1 USD = 7,99 грн.). Отримані в позику кошти за обома договорами відповідач зобовязувався повернути до 31 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 4 договорів відсотки за користування позиками сторонами були встановлені у розмірі 5 % щомісячно від загальної суми позики, а саме 146 416 грн., яка складається з щомісячних відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 24 жовтня 2012 року в розмірі 66 516 гривень 00 коп. та щомісячних відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 25 жовтня 2012 року в розмірі 79900 гривень 00 коп.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 30 березня 2016 року було затверджено мирову угоду щодо грошових коштів, переданих ОСОБА_3 у позику. При цьому питання про стягнення заборгованості по відсотках за користування позиками та штрафних санкцій за невиконання договірних зобовязань з відповідача не ставилося. З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість, яка виникла внаслідок несплати 5% відсотків за користування позиками в сумі 4 392 502,50 грн., індексу інфляції за час прострочення - 3 282 657,48 грн. та 3 % річних 296 062 грн., а всього в розмірі 7 971 221 грн. 98 коп., також просила стягнути на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Вважає, що є усі правові підстави для задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції насамперед таку свою позицію обґрунтовував пропуском позивачем строку позовної давності, відтак втратою можливості для задоволення своїх вимог в судому порядку. З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Хоча у відповідності до положень ч. 3 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності і є підставою для відмови у позові, в той же час частина 3 вказаної норми встановлює, що позовна давність застосовується судом виключно за заявою сторони у спорі, яка зроблена до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що жодним з учасників процесу заява про застосування наслідків спливу позовної давності до суду не подавалася. За таких умов правові підстави доля відмови у задоволенні позову саме з цієї причини у суду першої інстанції були відсутні.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права. При цьому норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення. В той же час, незважаючи на висновки про безпідставність відмови у задоволенні позову з мотивів пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів апеляційного суду тим не менш вважає позов таким, що не підлягає до задоволення, однак з інших, не зазначених судом першої інстанції, підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області було постановлено ухвалу, якою суд затвердив мирову угоду, укладену ОСОБА_2 з ОСОБА_3 щодо боргових відносин між сторонами за договорами позики від 24 та 25 жовтня 2012 року. З тексту вказаної ухвали вбачається, що сторони, укладаючи мирову угоду, встановили розмір боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2, порядок та механізм його обрахунку, а також встановили нові строки сплати та розміри чергових платежів. За таких умов сторони встановили нові умови виконання зобовязань за позикою, що є відмінними від умов, встановлених в первісних договорах. Після підписання сторонами та затвердження судом мирової угоди до виконання підлягають саме умови, встановлені такою угодою, а не первісними договорами.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

В своєму позові позивач стверджувала, що її позовні вимоги стосуються зобовязань відповідача, що не були охоплені та не врегульовувалися/були змінені умовами вищезазначеної мирової угоди між сторонами. В той же час жодного доказу на підтвердження таких своїх аргументів позивач не представила. Не вбачається підтвердження такої позиції позивача й з тексту мирової угоди. Натомість (як вже зазначалося вище), при підписанні мирової угоди сторони встановили як розмір грошового зобовязання, так і строки та розміри його виконання (погашення боргу). За таких умов позиція позивача не була належним чином підтверджена належними та допустимими доказами, не ґрунтується на матеріалах справи, відтак не може бути прийнята судом, що призводить до відсутності передбачених законом підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по відсотках за користування позиками та штрафних санкцій.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_5