АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2084/17 Справа № 201/9960/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Дніпро

20 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Дніпро» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Дніпро»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності (а.с.а.с.3-7, 82-86).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Дніпро» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено (а.с. 130-131).

В апеляційній скарзі апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішенням скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.135-139).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 29.10.2003 р. між ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є ПАТ ОСОБА_2 Дніпро та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 291003/1-USD від 29.10.2003 року. Після укладення вказаного кредитного договору між банком та позичальником було укладено низку додаткових договорів про зміну умов, які є його невідємними частинами. Відповідно до п.1.1. кредитного договору (в редакції змін внесених договором про зміну від 30.07.2012 року) банк надав позичальнику споживчий кредит в сумі 499996,22 доларів США в обмін на зобов'язання повернути кредит у строки встановлені графіком, але не пізніше 28.07.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних та у разі прострочення повернення кредиту у розмірі 24%річних. За порушення строків погашення кредиту, процентів за користування кредитом позичальник сплачує за кожен день прострочення пеню в розмірі 0,04 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період такого прострочення від суми простроченої заборгованості по кредиту та процентам.

У забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, 29.10.2003 року між сторонами було укладено договір №291003/1-USD-з відповідно до пункту 1.3 якого (в редакції змін внесених договором про зміну від 30.07.2012 р.), відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення в житловому будинку літ.Б-9, приміщення магазину у підвалі поз.1-4, XXIII, площею 54,4 кв.м., на І поверсі поз.1-7, І площею 140,8 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 9, м. Дніпропетровськ, Дніпропетровська область.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 16.06.2016 р. заборгованість відповідача перед банком складає 437088,17 доларів США, що еквівалентно 11 548 412 грн. 05 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передання його у власність Іпотекодержателю, передбачене лише в позасудовому порядку вирішення спору.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду 1 інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи, ґрунтуються на змісті договорів та нормах матеріального права й зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, позичальник дійсно не виконував умов кредитного договору, у звязку із чим утворилася заборгованість.

Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок заборгованості в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно доп.5.1 договору №291003/1-USD (в редакції змін внесених договором про зміну від 30.07.2012 р.) іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим Договором, воно не буде виконане.

Умови розділу 7 зазначеного договору визначають, що право звернення стягнення на предмет іпотеки, для задоволення свої вимог виникає у іпотекодержателя у випадках, передбачених законодавством України та цим Договором. У разі порушення умов кредитного договору та/або умов договору застави іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель набуває права розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору і діючого законодавства України.

05.02.2016 р. у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, відповідачу була направлена вимога про стягнення заборгованості за вих. № 6/24-567 щодо повернення кредиту, відсотків за його використання, та з попередженням про звернення стягнення на предмети іпотеки та застави (а.с. 75).

При зверненні стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право на свій розсуд: а) здійсним реалізацію предмету іпотеки у порядку, що передбачений чинним законодавством України; б) самостійно реалізувати предмет іпотеки; в) вступити у право власності на предмет іпотеки.

Згідно до п.8.2 договору застави іпотекодержатель має право отримати предмет іпотеки у свою власність в рахунок виконаня основного забов'язання, а також інших вимог передбачених п.1.2 цього договору. У разі прийняття іпотекодержателем рішення про отримання предмета іпотеки у свою власність цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині 1 ст.36 Закону України Про іпотеку зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку ; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України, вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначене викладено у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 14.09.2016 року по справі № 6-1219цс16.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11.12.2013 року по справі 6-124цс13 та від 26.10.2016 року по справі № 6-1625цс16.

Така ж позиція міститься п у. 39 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, а саме, що застосування способу звернення стягнення шляхом визнання права власності можливо лише за умови, що такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Отже, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у випадках, передбачених ст..ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

З урахуванням викладених вище правових висновків, які згідно ст.360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, з урахуванням умов укладеного договору іпотеки, та відсутності в матеріалах справи доказів невизнання, заперечення або оспорювання відповідачем права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному умовами договору, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, про відмову у зверненні стягнення такими, що відповідають законодавству.

Доводи апеляції щодо порушень норм матеріального права та безпідставної відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб обраний позивачем, є необґрунтованими з вищезазначених підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов

вірного висновку що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «ОСОБА_2 Дніпро» права власності на вказане майно та визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не відповідає вимогам законодавства, оскільки передбачає позасудовий порядок вирішення спірного питання, тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Дніпро» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: