Справа № 442/5845/13 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1743/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2

при секретарі Фейір К.О.

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області віл 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Дрогобицького державного педагогічного університету імені ОСОБА_6 про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов"язання укласти трудовий договір в порядку повторного прийняття на роботу та прийняття її на посаду кухаря-бригадира,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 залишені без задоволення.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_7 оскаржив позивач ОСОБА_5. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах справи. Звертає увагу, що їй не було запропоновано іншої роботи. Окрім цього, стверджує, що фактично не відбувалося скорочення штату. В апеляційній скарзі просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ОСОБА_5:

визнати незаконним та скасувати наказ №213-к від 31 липня 2013 року, яким ОСОБА_5 звільнено з посади інженера-технолога 2-ї категорії відділу соціальної роботи у зв"язку із скороченням штату;

стягнути з Дрогобицького державного педагогічного університету імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 середньомісячний заробіток час вимушеного прогулу;

зобов"язати Дрогобицький державний педагогічний університет імені ОСОБА_6 укласти з ОСОБА_5 трудовий договір в порядку повторного прийняття на роботу та прийняти її на посаду кухаря-бригадира ДДПУ ім. І.Франка.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 до задоволення не підлягає.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивач з 03.05.1995 року до 31.07.2013 року працювала у відповідача на посаді інженера-технолога 2-ої категорії відділу соціальної роботи. Як встановлено матеріалами справи 01.08.2013 року з позивачем було проведено розрахунок при звільненні.

Питання перевірки роботи їдалень університету та громадського харчування студентів було предметом обговорення та вивчення вченої ради університету, яка є колегіальним органом управління університету, розглядає найважливіші питання його діяльності та розвитку (п. 4.6. Статуту, а.с. 73), за результатами висновків якої ректором видано наказ №540 від 23.11.2012 року (а.с. 99), згідно якого роботу їдалень університету визнано нерентабельною.

Відповідно до наказу по Дрогобицькому державному педагогічному університету імені ОСОБА_6 №247 від 26 квітня 2013 року "Про внесення змін до штатного розпису університету", з метою оптимізації структури і штату працівників університету та на підставі економічного обґрунтування начальника фінансово-економічного відділу, ректором наказано ліквідувати з 01 cерпня 2013 року відділ соціальної роботи та його структуру, скоротити і виключити із штатного розпису, зокрема, посаду інженера-технолога. Вказане відображено і в штатних розписах по університету, зокрема, який діяв з 01.04.2013 року та з 01.08.2013 року, та підтверджується довідкою університету без номеру та дати (а.с. 12-31, 110).

Наказом №213-к від 31 липня 2013 року по Дрогобицькому державному педагогічному університету імені ОСОБА_6 у зв'язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) вирішено звільнити з роботи з 31.07.2013 року позивача ОСОБА_5, інженера-технолога 2-ї категорії відділу соціальної роботи.

Право ректора ОСОБА_8 визначати чисельність працівників і штатний розпис, а також її повноваження видавати наказ про звільнення позивача з роботи, підтверджується наказом про її призначення на посаду (а.с.100), Статутом Університету (а.с.67-84), що сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає.

15 травня 2013 року позивача повідомлено про наступне вивільнення з 31.07.2013 року, про відсутність вакантних посад, однак з таким повідомленням позивач відмовилась ознайомлюватись і таке їй було зачитано вголос, про що свідчить акт від 15.05.2013 року (а.с. 35-36).

Відповідно до довідки, виданої відповідачем, станом на час вивільнення позивача з роботи, тобто станом на 31.07.2013 року, вакантні місця для працевлаштування по Університету були взагалі відсутні (а.с. 102).

Згідно витягу з журналу реєстрації вихідної кореспонденції (а.с.34), листа профспілкового комітету працівників Дрогобицького державного педагогічного університету імені ОСОБА_6 №3 від 07.10.2013 року, Університет звертався до профкому з поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_5 25.06.2013 року, однак засідання профкому не могло відбутися у звязку із перебуванням членів профкому у відпустках.

В подальшому, під час розгляду справи в суді першої інстанції, на пропозицію суду розглянути таке подання, суду надіслано витяг з протоколу засідання профспілкового комітету працівників Дрогобицького державного педагогічного університету імені ОСОБА_6 №41 від 19.11.2013 року, згідно якого профспілковий комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_5 з посади інженера-технолога 2-ї категорії відділу соціальної роботи Університету згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, профкомом заслухано пояснення адміністрації та позивача, взято до уваги відмову ОСОБА_5 від запропонованої вакантної станом на 19.11.2013 року посади прибиральника гуртожитку №5 (а.с. 107-109).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5, суд виходив з тих обставин, що позивача було звільнено з роботи на законних підставах, у відповідності до ст.ст.40, 49-2 КЗпП України, без порушень встановленого порядку та не порушено її законних трудових прав.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При звільненні позивача з займаної посади, остання належним чином, у визначений законом двохмісячний строк була повідомлена про майбутнє вивільнення та про відсутність вакантних посад для працевлаштування, в зв"язку з чим така була звільнена на законних підставах.

У відповідності до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Згідно ч.7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

При таких обставинах суд враховує, що наведеною вище нормою закону власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди профспілкового комітету лише у разі, якщо в рішенні цього виборного органу немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, а не за обставин неправильного чи недостатнього його обґрунтування.

Стаття 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" (далі - Закон) та ст. 43 КЗпП України зобов'язує профспілковий орган мотивувати відмову в наданні дозволу на звільнення працівника.

25.06.2013 року Університет звертався до профкому з поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_5, однак таке подання залищилося без розгляду і було розглянуто лише за запитом суду першої інстанції, за результатами розгляду якого профспілковий комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_5 з посади інженера-технолога 2-ї категорії відділу соціальної роботи Університету згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що не може бути підставою вважати, що остання була звільнена з роботи без дотримання норм трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 була звільнена з займаної нею посади з дотриманням норм трудового законодавства, в зв"язку з чим відсутні підстави для задоволення її позовних вимог. Враховуючи доводи апеляційної скарги та встановлені обставини по справі, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалене при всебічному дослідженні наданими сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в зв"язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 слід відхилити а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області віл 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області віл 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

ОСОБА_2