АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю представників: позивача - ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 - Ф.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Буковина» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Буковина» про визнання недійсним умов кредитного договору в порядку захисту прав споживача та про стягнення 9021,37 грн. в порядку реституції, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

КС «Буковина» неодноразово змінюючи та доповнюючи позовні вимоги остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за неналежне виконання договору кредитної лінії №001/2603 від 26 грудня 2013 року (далі по тексту - "Договір") за період з 01 жовтня 2015 року по 19 липня 2017 року в сумі 1091801,56 грн., яка складається з: 137725,96 грн. - заборгованості по процентах; 938543,33 грн. - заборгованості по пені; 3346,60 грн. - витрат по страхуванню майна; 500,00 грн. - витрат по оцінці майна; 2354,29 грн. - 3% річних; 9331,38 грн. - індексу інфляції, а також віднести судові витрати за рахунок відповідача.

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним пункт 7.4 умов Договору в порядку захисту прав споживача та про стягнення 9021,37 грн. в порядку реституції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2017 року позов КС «Буковина» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Буковина» заборгованість в сумі 815 058,86 грн., яка складається з: 137725,96 грн. - заборгованості по процентах; 661800,63 грн. - заборгованості по пені; 3346,60 грн. - витрат по страхуванню майна; 500,00 грн. - витрат по оцінці майна; 2354,29 грн. - 3% річних; 9331,38 грн. - індексу інфляції.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до КС «Буковина» про визнання недійсними умов кредитного договору в порядку захисту прав споживача та про стягнення 9021,37 грн. в порядку реституції відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз.1 ч.1 ст.60 ЦПК України та ч.3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, проте не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

В силу ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення в повному обсягу таким вимог не відповідає.

Укладення сторонами наявного в матеріалах справи Договору, який за своїм предметом був споживчим, на визначених в ньому умовах, як і отримання кредиту в сумі 200000 грн. та невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час розгляду цієї справи сторонами визнається на не оспорюється, що в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно Договору КС «Буковина» надала ОСОБА_3 кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 26 грудня 2018 року на визначених умовах та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с.5-7).

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Нормою ст.526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610-611 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У звязку з невиконанням умов Договору рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 7 листопада 2014 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед КС «Буковина» на загальну суму 225 240 грн. 55 коп. за договором кредитної лінії № 001/2603 від 26.12 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_1, загальною площею 66,90 кв.м., в тому числі житловою площею 39,80 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів, вирішено питання відносно розподілу судових витрат (а.с.8-9).

В подальшому, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року позов КС «Буковина» задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 поточної заборгованості в розмірі 448683 грн. 79 коп. за договором кредитної лінії №001/2603 від 26.12.2013 року на користь КС «Буковина» та заборгованість в розмірі 1693 грн. 47 коп. в рахунок відшкодування витрат по страхуванню майна. Вирішено питання відносно розподілу судових витрат (а.с.10-11).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 липня 2016 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Буковина» заборгованість за договором кредиту від 26 грудня 2013 року № 001/2603 в сумі 448683 грн. 79 коп. змінено. У позові КС «Буковина» до ОСОБА_3 про стягнення процентів відмовлено. Позов КС «Буковина» до ОСОБА_3 про стягнення пені задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Буковина» пеню в сумі 20 000 грн. В решті залишено без змін (а.с.12-16).

Задовольняючи частково позовні вимоги КС «Буковина» суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

З даним висновком колегія погоджується, проте судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до невірного визначення до стягнення сум, з огляду на наступне.

Відповідно до п.3.9. Договору кредитодавець скористався правом вимоги на дострокове виконання Договору, внаслідок чого 25.01.2016 року було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, де до складу заборгованих сум входило тіло кредиту в розмір 200 000 грн., 16 219,18 грн. заборговані відсотки та 9 021,37 грн. пеня, що свідчить про прийняття кредитодавцем рішення щодо достроковим виконанням договору.

Таким чином, зобовязання за Договором трансформувалося у зобовязання за рішенням суду, причому один із способів захисту порушеного права шляхом звернення на предмет іпотеки, узгоджений сторонами в п.3.9 Договору, кредитодавцем був обраний на власний розсуд, а дія Договору у звязку з цим припинилася.

Ст.536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. у справі N 6-1412цс16, правовий висновок ВСУ у справі №6-2322цс16 від 09.08.2017 року).

Однак, вищезазначені положення закону та правова позиція ВСУ не була врахована судом при розгляді спору, через що визначена судом першої інстанції сума процентів підлягає зміні із врахуванням наступних розрахунків.

За період з 01.10.2015 року по 21.04.2016 року (200 000 грн. / 100 * 22 (облікова ставка НБК) / 365 днів * 204 (кількість днів дії облікової ставки) = 24 524, 59 грн.;

За період з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року (200 000 грн. / 100 * 19 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 35 (кількість днів дії облікової ставки) = 3 633, 88 грн.;

За період з 27.05.2016 року по 23.06.2016 року (200 000 грн. / 100 * 18 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 28 (кількість днів дії облікової ставки) = 2 754, 10 грн.;

За період з 24.06.2016 року по 28.07.2016 року (200 000 грн. / 100 * 16,5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 35 (кількість днів дії облікової ставки) = 3 155, 74 грн.;

За період з 29.07.2016 року по 15.09.2016 року (200 000 грн. / 100 * 15,5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 49 (кількість днів дії облікової ставки) = 4 150, 27 грн.;

За період з 16.09.2016 року по 27.10.2016 року (200 000 грн. /100 * 15 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 42 (кількість днів дії облікової ставки) = 3 442, 62 грн.;

За період з 28.10.2016 року по 13.04.2017 року (200 000 грн. /100 * 14 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 168 (кількість днів дії облікової ставки) = 12 887, 67 грн.;

За період з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року (200 000 грн. /100 * 13 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 42 (кількість днів дії облікової ставки) = 2 991, 78 грн.;

За період з 06.05.2017 року по 19.07.2017 року (200 000 грн. /100 * 12,5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів * 55 (кількість днів дії облікової ставки) = 3 767, 12 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягало стягненню заборгованість по сплаті процентів за період з 01 жовтня 2015 року по 19 липня 2017 року на рівні облікової ставки Національного банку України, що складає 61 307,78 грн.

Що стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «ПриватБанк» 3346,60 грн. - витрат по страхуванню майна; 500,00 грн. - витрат по оцінці майна; 2354,29 грн. - 3% річних; 9331,38 грн. - індексу інфляції, які передбачені п.5.1.7. Договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони були вільними в укладені умов Договору, а позиція апелянта щодо застосування наслідків нікчемності правочину, який на їх думку суперечив ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговує на увагу, оскільки прямих заборон на сплату визначених п.5.1.7 сум закон не містить, що може бути наслідком визнання його умов (або частини) недійсним за вимогою однієї зі сторін в порядку ч.3 ст.215 ЦК України.

Про те, пунктом 5.1.7. Договору визначено обовязок позичальника оплатити за свій рахунок повязані з виконанням цього Договору можливі витрати, а саме оцінку предметів застави, судові витрати, нотаріальні послуги, страхові платежі, поштово-телеграфні витрати, оголошення про виклик до суду.

Як зазначалося вище, Договір з часу набрання рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 7 листопада 2014 року законної сили через прийняття рішення про дострокове його виконання припинив дію, а стягнення подальших витрат, повязаних із захистом порушеного права кредитодавця відповідно до обраного ним способу як в судовому порядку, так й на стадії виконання рішення суду, регулюються Законами України, зокрема ч.1 ст.42 «Про іпотеку», ст.4 «Про судовий збір» й правил ст.88 ЦПК України, ст.42 «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вказав на те, що вказані вимоги не підлягають задоволенню на підставі висновків суду при вирішені спору апеляційним судом Чернівецької області 21 липня 2016 року, що є невірним та порушує вимоги ч.3 ст.213 ЦПК України.

Застосування висновків щодо дослідження наявності обставин нікчемності договору, на які посилався суд першої інстанції, є невірним, оскільки вимога про визначення частки договору недійсним не заявлялась, поняття нікчемності договору та недійсності договору (оспорюваного правочину), недійсність якого законом не встановлено, не є тотожними поняттями, а висновки суду не тотожні поняттю «встановлені обставини». Зазначене рішення суду за відсутності в ньому вимоги про визнання п.7.4 Договору недійсним не містило правових висновків щодо їх обґрунтованості, отже суд безпідставно застосував ч.3 ст.61 ЦПК України та ухвалив в частині відмови у задоволенні зустрічної вимоги необґрунтоване рішення.

Надаючи правову оцінку обґрунтуванням заявленим зустрічним вимогам колегія суддів керується принципом верховенства права споживача послуг та виходить із наступного.

Пунктом 7.4 Договору передбачено, що у разі несвоєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково, планового платежу встановленого Графіком розрахунків, Кредитодавець нараховує, а Позичальник зобовязується сплатити пеню в розмірі 2% за кожен день прострочення від суми несплаченого платежу.

Ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закону) передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч.3, ч.7 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року по справі №1-12/2013 Конституційний суд України зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Конституційний суд України повторив свій висновок в Рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 про те, що межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами їх кредитних послуг.

Конституційний суд України виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1,2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому зустрічні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а пункт 7.4. Договору кредитної лінії №001/2603 від 26 грудня 2013 року визнанню недійсним.

При чому, визнання недійсним цього пункту не ставить під сумнів законність рішення суду про дострокове виконання Договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та подальших рішень у спорах за цим Договором, оскільки правова оцінка співрозмірності балансу інтересів сторін договору стосується виключно визначення до стягнення сум в межах заявленого періоду у цьому спорі.

Визнання недійсним п.7.4 Договору є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Буковина» заборгованості по пені в розмірі 661 800,63 грн.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення в порядку реституції безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 9 021,37 грн., що були сплачені у відповідності до п.7.2 договору кредитної лінії, то в даній вимозі слід відмовити виходячи з наступного.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним.

Про те, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, сума 9 021,37 грн. як заборгованість по пені була закладена в рахунок погашення заборгованості, тому її сплата 20 жовтня 2015 року (а.с.37) була направлена не на виконання в подальшому недійсної умови договору, а на часткове виконання рішення суду, що унеможливлює застосування реституції.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, внаслідок проведення взаємозаліку, оскільки за відсутності домовленості сторін щодо зарахування отриманих за різними правовими підставами коштів в рахунок взаємозаліку такий спосіб захисту права не передбачений.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або змінення рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2017 року в частині розміру стягнутих процентів підлягає зміні із визначенням їх в сумі 61337,78 грн., а в частині відмови у визнанні недійсним п.7.4 умов Договору, стягненні сум по пені та витрат по оцінці й страхуванню майна скасуванню з ухваленням нового по суті вимог та згідно вищезазначених правових обґрунтувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2017 року в частині стягнення заборгованості по процентах змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Буковина» заборгованість по процентам у розмірі 35 931,69 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічної вимоги про визнання п.7.4 умов кредитного договору недійсними, а також стягнення складових заборгованості в сумі: 661 800,63 грн. по пені; 3346,60 грн. витрат по страхуванню майна; 500,00 грн. по оцінці майна, - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог кредитної спілки «Буковина» про стягнення пені та витрат по страхуванню й оцінці майна відмовити.

Зустрічну вимогу ОСОБА_3 до кредитної спілки «Буковина» про визнання недійсними пункту 7.4. умов Договору кредитної лінії №001/2603 від 26 грудня 2013 року задовольнити.

Визнати недійсним пункт 7.4. договору кредитної лінії №001/2603 від 26 грудня 2013 року, укладеного між кредитною спілкою «Буковина» та ОСОБА_3.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді А.І. Владичан

ОСОБА_4