Справа № 500/78/17
Провадження № 2/500/1373/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.Т.,

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд визнати за нею право власності на: квартиру АДРЕСА_1; грошовий внесок у Ізмаїльському відділенні ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суму 180000 грн.; 11235 акцій у статутному фонді ВАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» на загальну суму 2808,75 грн., як за спадкоємцем четвертої черги, після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позову зазначає, що з ОСОБА_6 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20.10.1961р. по 01.07.1976р. Після розірвання шлюбу, а саме з 1976 року, та до часу смерті ОСОБА_6 вона продовжувала проживати з ОСОБА_6 однією родиною без реєстрації шлюбу та цей факт встановлений рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2016р. по справі за №500/5438/16-ц. У зв'язку з чим, вважає, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю та половина його це її частка у спільній власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 та після смерті якого відкрилася спадщина на половину вищевказаного майна. Спадщину вона прийняла фактично, оскільки проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою. Інші спадкоємці, сини спадкодавця ОСОБА_4, ОСОБА_5, спадщину після смерті батька не прийняли та в установлений законом шестимісячний строк відмовилася від прийняття спадщини на користь неї. У зв'язку з чим вважає, що все вказане майно це їх спільна власність з ОСОБА_6 та кожному належить право на 1/2 частку цього майна, а на другу 1/2 частку вона просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали до суду письмові заяви про визнання позовних вимог ОСОБА_1, та розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб від 20.10.1961р. НОМЕР_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 01.07.1976р. шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 шлюб було розірвано.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 03.10.2016р. ОСОБА_6 помер.

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів №698 від 30.05.1991р. вирішено продати ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за 4008 рублів.

Згідно квитанції серії НОМЕР_4 від 07.10.1991р. від ОСОБА_1 прийнято збербанком за покупку квартири на ім'я ОСОБА_6 4008 рублів.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.10.1991р. Ізмаїльська міська рада народних депутатів продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за 4008 рублів.

Згідно будинкової книги ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 25.03.1972р. по 29.11.2016р., а ОСОБА_1 - з 07.03.1980р. по теперішній час.

Згідно довідки №566 від 28.10.2016р. КП «Ізмаїльське МБТІ» за ОСОБА_6 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу №2/3307 від 10.10.1991р., зареєстроване Ізмаїльським МБТІ в книгу реєстру за №62-36.

Згідно інформації ПАТ «Ізмаїльський завод тарапакувальних виробів Дунай-Пак» ОСОБА_6 належать цінні папери - акції загальною номінальною вартістю 2808,75 грн.

Згідно наданої інформації ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Ізмаїлі за №210-04/21-бт від 27.03.2017р. на ім'я ОСОБА_6 відкрити рахунки: НОМЕР_5 - депозитний рахунок, на якому залишок коштів станом на 24.03.2017р. складає 180000 грн.; НОМЕР_6 - обслуговуючий рахунок, на якому залишок коштів станом на 24.03.2017р. становить 11445,84 грн.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2016р. по справі №500/5438/16-ц встановлений факт того, що ОСОБА_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1976р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до абзацу 2 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя інтереси зазначених установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, оскільки вказане майно у вигляді: квартири АДРЕСА_1; грошового внеску у Ізмаїльському відділенні ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суму 180000 грн., коштів у розмірі 11445,84грн. на обслуговуючому рахунку.; 11235 акцій у статутному фонді ВАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» на загальну суму 2808,75 грн. придбане в період проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд вважає, що вказані квартира, рахунки в банку, акції є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 71 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, позивачу належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1; 1/2 частина грошового внеску у Ізмаїльському відділенні ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»; 1/2 частина акцій у статутному фонді ВАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів».

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 03.10.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гогловного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_6 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1; 1/2 частина грошового внеску у Ізмаїльському відділенні ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»; 1/2 частина акцій у статутному фонді ВАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів».

За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 47550592 від 26.04.2017р.

Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_6 являються його сини: ОСОБА_4, ОСОБА_5, що підтверджується їх свідоцтвами про народження, та які в установлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріуса з заявами про відмову у прийнятті спадщини на користь матері ОСОБА_1, копії заяв наявні в матеріалах справи.

Спадкоємцем за законом четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_1, яка спадщину після ОСОБА_6 прийняла, оскільки на час відкриття спадщини та протягом шести місяців разом зі спадкодавцем проживала та була зареєстрована за однією адресою та в установлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, копія якої наявна в матеріалах справи.

Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

На звернення позивача до державного нотаріуса з приводу видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, листом державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області №506/02-14 від 26.04.2017р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що відсутній документ, що посвідчує шлюбні відносини померлого з позивачкою.

Однак, суд наголошує, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2016р. по справі №500/5438/16-ц встановлений факт того, що ОСОБА_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1976р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

квартиру АДРЕСА_1;

депозитний вклад НОМЕР_5 в Ізмаїльському відділенні ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суму 180 000 грн.;

кошти обслуговуючому рахунку в Ізмаїльському відділенні ІІАТ «Державний експортно-імпортний банк України» НОМЕР_6 на суму 11 445,84 грн. (станом на 24.04.2017р.)

11235 акцій у статному фонді відкритого акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» на загальну суму 2808,75 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.04.2017р.

Суддя: А.С.Адамов