АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І, ОСОБА_1

секретар Герман Я.І.

за участю: сторін, їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у житло за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 березня 2017 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 29/3 від 14 лютого 1980 року ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 (Миколайчука) м.Чернівців, в якій, крім неї зареєстрований також і відповідач.

ОСОБА_3 з 1985р. за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, а залишається формально зареєстрованим. На даний час місце перебування відповідача не відомо, будь-які засоби зв'язку з ним втрачені.

Позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення у житло.

22-ц/794/513/ 2017р. Провадження № 727/6771/15-ц Головуючий у 1 інстанції Семенко О.В.

Категорія 59 доповідач Перепелюк І.Б

Позивач по зустрічному позову зазначив, що він разом із сестрою, ОСОБА_2 та її сім'єю (чоловік, син та донька) проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Миколайчука), 5/23 та вели спільне господарство до 1987 року.

Із 1987р. ОСОБА_2 почала заявляти свої права на користування квартирою та неодноразово наполягала на переїзді ОСОБА_3, хоча іншого житла він не мав. У 1987р. він створив власну сім'ю і оскільки у них із дружиною не було окремого житла вони вирішили проживати разом із сестрою. Однак ОСОБА_2 почала чинити перешкоди у користуванні житлом та змінила замки у дверях, що унеможливило вхід у квартиру, у звязку чим вони змушені були переїхати до тещі, яка проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. За даною адресою ОСОБА_3 мешкав до 1997р.

У 1997р. після розлучення він знову звернувся до сестри із намірами проживати у квартирі, проте ОСОБА_2 відмовилась давати ключі від квартири, у зв'язку із чим він змушений був постійно проживати на зйомних квартирах у м.Чернівцях.

З 2015р. перебуваючи у цивільному шлюбі він переїхав у м. Вінниця, вул.Бортняка, 10/6, де проживає до цього часу.

ОСОБА_3 вказував, що брав участь в утриманні даної квартири, посилаючись на те, що приблизно у 2006-2007рр. ОСОБА_2 звернулася до нього за допомогою, оскільки на той момент за квартирою числилася велика заборгованість по платежах житлово-комунального господарства і ставилося питання відібрання квартири державою. Позивач по зустрічному позову повністю сплатив всю заборгованість.

ОСОБА_3 просив усунути перешкоди в користуванні квартирою №23 в будинку №5 по вул.Миколайчука м.Чернівців та вселити його в дану квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у житло задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою №23 в буд. №5 по вул. Миколайчука м.Чернівців, вселено ОСОБА_3 в дану квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, в задоволенні зустрічного позову відмовити та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо технічної можливості проживати її та відповідача сімями у спірній квартирі є необґрунтованим, оскільки у квартирі загальною площею 44,60кв.м. проживають ОСОБА_2, її син з дружиною та двома неповнолітніми дітьми.

ОСОБА_2 також вказує , що суд прийшов до помилкового висновку про порушення прав відповідача, оскільки останній хоч і був зареєстрований у спірній квартирі, однак тривалий термін (понад 6 місяців ) не проживав у ній, а тому відповідно до закону втратив право на користування вказаним житлом.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення - скасувати з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, суд виходив із недоведеності цих вимог, та дійшов висновку про те, що позивач по зустрічному позову не мешкав в спірній квартирі із поважних причин, а саме через неприязні стосунки, та не має іншого житла для постійного проживання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Встановлено, що згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 29/3 від 14 лютого 1980 року ОСОБА_4, є основним квартиронаймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_3 (Миколайчука) в м.Чернівцях. Квартира двокімнатна загальною площею 44, 60кв.м.

Як вбачається з довідки КЖРЕП-4 від 19.08.2015р. в квартирі № 23 в будинку № по вул. Миколайчука зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. ст. 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В абзаці 2 пункту 11 вищезазначеної Постанови зазначено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд першої інстанції визнав встановленими ті обставини, які не підтверджені належними доказами.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції посилався на пропуск ОСОБА_2 строку на звернення до суду.

Однак висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не реалізувала своє право на звернення до суду протягом шести місяців з 1989р. коли вона стала після смерті матері основним квартиронаймачем, є безпідставним та не ґрунтується на нормах закону.

Згідно ст. 257 ЦПК України загальний строк позовної давності становить три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже перебіг позовної давності починається не з того дня, коли особа могла, але не реалізувала своє право на звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а з того дня, коли ця особа довідалася про порушення свого права.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в межах строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами свого наміру проживати у спірній квартирі та користуватися нею.

При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що не проживає у спірній квартирі з 1987 року. Декілька разів повертався та декілька днів проживав там. Так приблизно два тижні проживав у зазначеній квартирі в 1998р. А з 2005-2006рр. в квартирі не проживав.

Враховуючи всі обставини справи, встановлено, що відповідач протягом тривалого часу, майже 30 років не користувався квартирою, не проживав у ній, що свідчить про втрату ним інтересу щодо спірної квартири. Належних та допустимих доказів щодо поважності причин тривалого не проживання у квартирі ОСОБА_3 не представив.

Колегія суддів приходить до висновку, що інтерес до спірного житла ОСОБА_3 втратив, оскільки не сплачував за комунальні послуги протягом тривалого часу, а з позовом про вселення звернувся лише після звернення позивача з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Посилання в матеріалах справи на наявність довідки ФОП ОСОБА_5 (Росія, Московська область, м.Раменське) від 05.01.2017р, щодо підтвердження поважності причин відсутності ОСОБА_3 по місцю постійної реєстрації для збереження за ним житлового приміщення на весь час роботи за кордоном, є безпідставними. Належних та допустимих доказів щодо поважності причин тривалого не проживання у квартирі ОСОБА_3 не представив.

Таким чином, враховуючи, що обгрунтованими є позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, рішення суду на підставі ст. п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначені норми, з відповідача на користь позивача слід стягнути 850,81грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а саме : за подачу позову 243,60грн. та апеляційної скарги 607,21грн.

Керуючись ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України , колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у житло відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 850,81грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :