Справа № 713/292/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 24 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Велятинської сільської ради та Хустської районної державної адміністрації про визнання незаконними і скасування рішень та визнання частково недійсним державного акту на право постійного користування на землю,

встановила:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом про визнання незаконними і скасування рішень та визнання частково недійсним державного акту на право постійного користування на землю. Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, вона набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка, №759 у с. Велятино Хустського району Закарпатської області. У подальшому за договором купівлі-продажу від 02.07.2008 року вона придбала у власність ще 1/2 частину цього будинку, таким чином, набувши право власності на будинок в цілому. За вказаним житловим будинком з надвірними спорудами закріплена земельна ділянка площею 0,1286 га за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Належне їй дворогосподарство із земельною ділянкою повністю огороджено межовими знаками з визначенням меж в натурі на місцевості, і земельна ділянка використовується для потреб обслуговування житлового будинку. Як власник житлового будинку вона правомірно використовує присадибну земельну ділянку площею 0,1286 га, яка розташована по вул. Шевченка , №759 у с. Велятино Хустського району. Однак, дана земельна ділянка була незаконно та необґрунтовано включена відповідачем до земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. на підставі рішення 4-ої сесії 4-го скликання Велятинської сільської від 19.12.2002 р., чим порушено її права на законне володіння і користування земельною ділянкою. На думку позивачки дане рішення не відповідає вимогам діючих на той час нормативних актів, оскільки відповідно до вимог ст. 30 ЗК України в редакції від 18.12.1990р. №561-ХІІ, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Крім цього, таке право відповідно до ст. 377 ЦК України переходить до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Крім того, рішення виконавчого комітету Хустської ради депутатів трудящих від 16.12.1976 року №305 «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в звязку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», прийнято всупереч вимогам чинного на той час законодавства, з порушенням її майнових прав як спадкоємця ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка,759 у с. Велятино відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, та власниці вказаного будинку в цілій частині на сьогоднішній день.

Порядок та компетенція на прийняття подібного рішення відповідно до ст. 141 ЦК Української РСР 1963р. не входила до повноважень виконавчого комітету Хустської ради депутатів трудящих, оскільки надання дозволу на такі дії відносилося до повноважень обласних Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів. Тобто, вирішення питання про вилучення та знесення житлового будинку, належного ОСОБА_2, та вилучення присадибної земельної ділянки для державних і громадських потреб для проведення будівництва, повинно було розглядатися Закарпатською обласною радою або її виконавчим комітетом. Прийняття такого рішення Хустською районною радою депутатів трудящих відбулося поза межами компетенції районної ради за відсутності наданих законом повноважень. Фактичного вилучення від гр. ОСОБА_2 житлового будинку, надвірних споруд та присадибної ділянки так і не відбулося, оскільки він до дня своєї смерті - 24.02.1987р., постійно проживав у своєму будинку по вул. Шевченка, № 159 у с. Велятино, а після його смерті позивачка та інший спадкоємець набули права на це майно, про що оформлялися належним чином відповідні свідоцтва про право власності на будинок. Ніякої грошової компенсації та земельної ділянки в заміну того, що планувалося вилучити, померлий ОСОБА_2 не отримував.

Посилаючись на викладене, після уточнень позовних вимог, просила суд: 1) визнати незаконним та скасувати рішення ВК Хустської ради депутатів трудящих від 16.12.1976 року №305 «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд ат зелених насаджень громадян с.Велятино в звязку з будівництвом середньої шкоди та будинку культури в с.Велятино» в частині вилучення жилого будинку, споруд та зелених насаджень, що належали ОСОБА_2; 2) визнати незаконним та скасувати рішення 4-ї сесії 4-го скликання Велятинської сільської ради від 19.12.2002 року в частині надання у постійне користування територіальній громаді с.Велятино земельної ділянки площею 0,1286 га, розташованої по вул.. Шевченка, 759 у с.Велятино; 3) визнати незаконним та скасувати державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗК №000654 від 26.10.2012 року.

Рішенням Хустського районного суду від 19.03.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2014 року даний позов задоволено.

Ухвалою ВССУ від 15.10.2014 року скасовано рішення Хустського районного суду від 19.03.2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, рішенням Хустського районного суду від 24.11.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1, відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається, що згідно приписів ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до неї перейшло право користування землею, яке належало попередньому власнику будинку. Тому, суд безпідставно послався на положення ст. 106-1 ЗК України (в редакції від 12.04.1985 року), оскільки лише 1/2 частину будинку вона набула в порядку спадкування. Суд вирішуючи справу не надав жодної оцінки незаконності оспорюваних державного акту та рішень. Вважає помилковим висновок суду про те, що рішення Хустської ради депутатів трудящих від 16.12.1976 року не порушує її права. Також на її думку суд помилково відмовив у позові через пропуск строку позовної давності, оскільки він взагалі не досліджував питання, коли вона дізналася про порушення свого права. При цьому, суд відмовив у позові з двох взаємовиключних підстав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 338 ЦПК України передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його безпідставності та недоведеності. Також, суд послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів.

Зокрема, колегія суддів погоджується з посилання апелянта на те, що суд пославшись на безпідставність позову та пропуск строків позовної давності, відмовив у задоволенні позову з двох взаємовиключних підстав.

За таких обставини рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі.

При цьому, в першу чергу колегією суддів слід дати правову оцінку щодо обґрунтованості предявленого ОСОБА_1 позову.

З матеріалів справи вбачається, що ще 16 грудня 1976 року виконавчим комітетом Хустської ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино у звязку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», зокрема, житлового будинку, споруд та зелених насаджень, що належали на праві особистої власності ОСОБА_2 (Т.1, а.с.27).

Присадибна ділянка площею 0,1286 га, що розташована у с. Велятино №759 Хустського району включена до земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи 1-111 ступенів на підставі рішення Велятинської сільської ради від 19 грудня 2002 року.

На підставі даного рішення 26.10.2003 року територіальній громаді с. Велятино видано державний акт на право постійного користування землею, у тому числі і на спірну земельну ділянку площею 0,1286 га (Т.1, а.с.11-14).

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, позивачка ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка, 759 у с. Велятино Хустського району Закарпатської області (Т.1, а.с.6).

У подальшому, за договором купівлі-продажу від 02 липня 2008 року вона набула у власність за договором купівлі-продажу ще 1/2 частку зазначеного будинку, набувши право власності на весь будинок (Т.1, а.с.7, 8).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 106-1 ЗК УРСР (у редакції від 12 квітня 1985 року), який діяв на час отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, перехід права власності на будівлю, розташовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою.

У випадках переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі, в розмірі 0,03-0,06 гектара.

Ст. 28 ЗК України (в редакції від 18 грудня 1990 року), передбачено, що право володіння або право користування земельною ділянкою у випадках, передбачених цим Кодексом, посвідчується відповідними Радами народних депутатів на загальних підставах відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу. При цьому, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Суд першої інстанції вірно послався на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_1 рішення сільської ради, технічної документації із землеустрою або правовстановлюючого документа на земельну ділянку, врахувавши при цьому висновки викладені в ухвалі ВССУ від 15.10.2014 року. Тобто, прийняття позивачем спадщини у 1987 році не свідчить про перехід до неї права користування на земельну ділянку яка належала спадкодавцю.

Крім того, оскаржуване позивачем рішення від 16 грудня 1976 року прийнято за життя спадкодавця ОСОБА_2 Про існування даного рішення, яким вилучено належне йому майно, він був обізнаний, позаяк 26.07.1976 року підписав відповідний оціночний акт, згідно якого погодився на отримання 13854 крб. компенсації (Т.1, а.с.29). Однак до самої своєї смерті (24.02.1987 року), тобто майже на протязі 11 років жодних претензій до такого рішення не предявляв та не оспорював його.

Тобто, внаслідок прийняття спадщини за померлим ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перейшло відповідне майно з усіма обмеженнями, які були наявні стосовно нього на момент смерті спадкодавця, а тому, вона не вправі оспорювати рішення від 16 грудня 1976 року про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 фактично є похідними від вимоги про скасування рішення від 16 грудня 1976 року, а відтак, також не можуть бути задоволені.

Крім того, із приводу оспорення ОСОБА_1 рішення Велятинської сільської ради від 19 грудня 2002 року та державного акту на право постійного користування, а також, посилання апелянта на приписи ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, колегія суддів додатково констатує наступне.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічне положення закріплене у статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обовязків сторін цього договору.

Як встановлено судами, договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку укладено 02 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Тому, саме між цими субєктами цивільних правовідносин виникли права та обовязки, і саме від ОСОБА_3 мало перейти наявне у неї право користування земельною ділянкою у порядку статті 120 ЗК України.

Крім того, саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майна до особи переходить право на земельну ділянку.

Встановлено, що земельна ділянка, на якій розміщено придбаний позивачем на підставі укладеного договору купівлі-продажу будинок передана у постійне користування Велятинській сільській раді, яка не була стороною договору, так-як до укладення договору купівлі-продажу, було видано 26 жовтня 2003 року сільраді державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

За таких обставин право ОСОБА_1 самим фактом передачі земельної ділянки в постійне користування Велятинсьікй сільській раді до виникнення у неї права на нерухоме майно, що розташоване на частині цієї земельної ділянки, не порушене і право користування земельною ділянкою, яке належить сільській раді, до неї на підставі статті 120 ЗК України не перейшло.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1003цс15 від 30.09.2015 року.

Загалом, колегія суддів констатує, що предявлений ОСОБА_1 позову є безпідставним, не ґрунтується на нормах матеріального права, а тому задоволенню не підлягає.

У той же час, суд встановивши дані обставини помилково послався також на пропуск позивачем строків позовної давності, як додаткової підстави для задоволення позову, а тому, таке посилання суду підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Враховуючи усе наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні.

Зважуючи на встановлені обставини та керуючись приписами статей 10, 11, 60, 212, 303, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

вирішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Хустського районного суду від 24 листопада 2016 року змінити, шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання також на відмову в позові з підстав пропущення строку позовної давності.

У решті, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді