АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2634/17 Справа № 200/7091/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір №SAMDN7112 від 21 листопада 2005 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 25000,00 грн. зі сплатою 16,80% за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 23 березня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 67709,80 грн.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь банку вищевказану заборгованість та судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №SAMDN7112 від 21 листопада 2005 року у розмірі 67709,80 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 509, 1054 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2005 року між сторонами було укладений кредитний договір №SAMDN7112.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 25000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає дії картки.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Положеннями ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, станом на 23 березня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 67709,80 грн., яка складає різницю від вже стягнутої судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу заборгованості в розмірі 115245,31 грн.: 25537,97 грн. - заборгованість за кредитом та 89707,34 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що позивачем належними, в розумінні положень ст. 57-60 ЦПК України, доказами доведено факт ухилення відповідача від виконання взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Так, відповідач обґрунтовує порушення матеріального права тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №SAMDN7112 від 21 листопада 2005 року, які рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2010 року було задоволено, тож повторне звернення із тими самими вимогами та з тих самих підстав цивільним законодавством не допускається.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки в даній цивільній справі №200/7091/16-ц, при зверненні до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, ПАТ КБ «ПриватБанк» не висуває вимоги щодо вже відшкодованої за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу заборгованості, а просить стягнути різницю заборгованості, яка виникла внаслідок ухилення боржника як від вказаного рішення суду першої інстанції, так і від виконання основного грошового зобов'язання за спірним кредитним договором, який згідно його умов діє до повного виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 625, 629 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладаючи з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір №SAMDN7112 від 21 листопада 2005 року, ОСОБА_2 погодився із умовами його виконання та діяв добровільно, що підтверджується наявним в договорі підписом відповідача та факт чого не заперечувався і самим боржником, а тому, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення різниці заборгованості у розмірі 67709,80 грн., що підтверджується розрахунком складеним станом на 23 березня 2016 року із урахуванням не тільки сплачених в добровільному порядку відповідачем коштів, а й з урахуванням стягнутої за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу заборгованості.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, позбавлення відповідача можливості на захист своїх інтересів та розгляд справи за відсутності ОСОБА_2, то суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги, оскільки факт належного повідомлення апелянта про виклик до суду підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням.

Поміж іншого, в ході судового засідання апелянтом було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Проте, слід звернути увагу, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та про які апелянт не зазначає в апеляційній скарзі, в тому числі, строк позовної давності, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції, а той факт, що ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, але не для вирішення апеляційним судом його заяви про застосування позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 02 березня 2016 року у цивільній справі № 6-2307цс15.

Тож, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова