Категорія Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Міхасішина І.В., Якименко М.М.

за участі секретаря Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Господар-Плюс» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, учасники третейського розгляду: ОСОБА_5, Приватне сільськогосподарське підприємство «Господар-Плюс», про скасування в частині рішення третейського суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року вказані особи звернулись до суду з заявою про скасування в частині рішення третейського суду, мотивуючи її тим, що рішенням Вінницького обласного відділення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Асоціації спеціалістів в аграрній сфері «Третейська ініціатива» від 23 вересня 2005 року, ухваленим у справі № 08/16.02 за позовом ОСОБА_5 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Господар-Плюс» (далі ПСП «Господар-Плюс») про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, позовні вимоги за цим позовом визнано безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Цим же рішенням визнано дійсним укладений між ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) в особі директора ОСОБА_6, як покупцем, та ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область) в особі директора ОСОБА_5, як продавцем, у простій формі договір купівлі-продажу без номера від 06 листопада 2002 року ряду рухомого та нерухомого майна, а також визнано за ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) право власності на це майно.

13 жовтня 2005 року на підставі цього рішення за ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) зареєстровано право власності на нерухоме майно, що входило до складу майна за укладеним договором купівлі-продажу.

Заявники із вказаним рішенням не погоджуються та вважають, що воно повинно бути скасовано в частині визнання дійсним укладеного договору та визнання права власності на майно, оскільки таким рішенням порушено їх права як співвласників відчуженого за зазначеним договором майна.

Майно, яке було предметом укладеного договору та на яке визнано право власності за ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область), на момент укладення цього договору належало спілці співвласників майна реорганізованого КСП «Придністров'я» на підставі рішення загальних зборів співвласників, затвердженого протоколом № 3 від 24 жовтня 2002 року. Отже, директор ПСП «Господар-Плюс» ОСОБА_5 уклав та підписав договір купівлі-продажу майна, яке не належало цьому підприємству, чого суддя третейського суду, ухвалюючи зазначене рішення, не з'ясував.

09 лютого 2006 року між співвласниками майна реорганізованого КСП «Придністров'я» в особі голови спілки ОСОБА_7 та ФГ «Яружанка» було укладено договір оренди основних засобів, належних співвласникам на праві спільної часткової власності. До складу майна, що передано за вказаним договором оренди ФГ «Яружанка», увійшло, окрім іншого, й майно, яке було відчужено за вказаним договором купівлі-продажу. Цей договір оренди неодноразово було пролонговано, тому передане в оренду за цим договором майно більше 10 років знаходилось у користуванні ФГ «Яружанка», і за цей час ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) ні до ФГ «Яружанка», ні до співвласників майна реорганізованого КСП «Придністров'я», ніяких претензій не пред'являло, а про те, що фактично новим власником майна є ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) ніхто із співвласників не знав.

05 травня 2017 року від інших співвласників заявники дізнались про існування спору за позовом ОСОБА_8 до ФГ «Яружанка» про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом зобов'язання звільнити займані приміщення (цивільна справа № 138/2038/16-ц). Про рішення третейського суду заявники дізнались із матеріалів цієї справи, в яких містилась його копія.

Заявники, вважаючи, що третейським судом вирішено питання про їх права та обов'язки, участі у розгляді справи вони не приймали, а про рішення третейського суджу їм стало відомо лише у травні 2017 року, тому просили поновити строк на подання цієї заяви, а рішення третейського суду скасувати у зазначеній вище частині.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року заяву про скасування рішення третейського суду задоволено.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область), посилаючись на порушення судом норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, а вказану заяву залишити без розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а заяву про скасування в частині рішення третейського суду залишити без розгляду з таких підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено ст. 17 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. ч. 2-3 ст. 389-1 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом. Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини констатував у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13. Зокрема, цей суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейський суд з прав людини, вирішення питання щодо поновлення чи дотримання строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладено у постанові цього суду від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1422цс17, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для врахування судами при здійснення правосуддя.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 (який стосується застосування норм права щодо поняття «поновлення строку позовної давності», але з огляду на його правове значення враховується і до застосування судами положень ч. 3 ст. 389-1 України щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення з заявою про скасування рішення третейського суду), особа повинна знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який вона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Підлягає доведенню також той факт, що особа не могла дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про її права та обов'язки, має право звернутись до суду з заявою про скасування рішення третейського суду в межах встановленого тримісячного строку з дня, коли вона дізналась або могла дізнатись про прийняте рішення третейським судом. Звертаючись із заявою про поновлення такого строку, заявник повинен послатись та довести відповідними доказами, коли саме йому стало відомо про прийняте рішення третейського суду, а також довести те, що раніше про таке рішення йому не було і не могло бути відомо, а суд, у свою чергу, може поновити цей строк виключно за умови встановлення таких обставин.

Задовольняючи заяву про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що заявники не пропустили строк звернення до суду, вважаючи доведеною ту обставину, що про наявність такого рішення їм стало відомо при пред'явленні претензій до орендаря у справі за позовом ОСОБА_10 до ФГ «Яружанка».

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Так, дійшовши висновку, що заявники не пропустили строк звернення до суду, оскільки про наявність рішення третейського суду їм стало відомо при пред'явленні претензій до орендаря у справі за позовом ОСОБА_10 до ФГ «Яружанка», суд на порушення вимог ст. 210 ЦПК України щодо змісту ухвали та ч.2 ст.389-1 цього ж кодексу щодо обов'язку суду з'ясувати коли заявники дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом фактично не встановив та не вказав у оскаржуваній ухвалі дати початку перебігу для заявників встановленого цією процесуальною нормою строку звернення до суду.

При цьому судом встановлено, що оскаржуване рішення третейського суду було прийнято 23 вересня 2005 року у справі № 08/16.02 за позовом ОСОБА_5 до ПСП «Господар-Плюс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Цим рішенням визнано дійсним укладений між ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область), як покупцем, та ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область), як продавцем, у простій формі договір купівлі-продажу без номера від 06 листопада 2002 року ряду рухомого та нерухомого майна, а також визнано за ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) право власності на це майно.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інформацію про набуття ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область) права власності на спірне майно за рішенням третейського суду вони отримали значно раніше, ніж зазначили у своїй заяві.

Так, КСП «Придністров'я» с. Яруга було реорганізовано і правонаступником підприємства згідно з розпорядженням Могилів-Подільської районної державної адміністрації № 79 від 30 березня 2000 року стало ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область)(а.с. 138-139). Майно, зокрема й спірне, передавалось у 2000 році правонаступнику загальними зборами КСП «Придністров'я». Головним бухгалтером ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область) була ОСОБА_11, яка, як стверджують самі заявники та підтверджується довідкою № 947 від 27 вересня 2017 року(а.с.155), на даний час є головою спілки співвласників майна реорганізованого КСП «Придністров'я».

Передавши у 2000 році спірне майно правонаступнику, заявники повинні були цікавитись станом своїх майнових прав.

У серпні 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожен особисто надали ОСОБА_11 доручення (а.с. 104-105), яким уповноважили останню, окрім іншого, представляти їх інтереси у судах та вчиняти визначені цими дорученнями дії щодо майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

У листопаді 2006 року ОСОБА_11 звернулась до суду з позовом в інтересах 101 особи, зокрема й в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область) та ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 90-100).

Зі змісту цього позову вбачається, що позивачі не погоджувались із вказаним вище договором купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, укладеним 06 листопада 2002 року між ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область), як покупцем, та ПСП «Господар-Плюс» (с. Яруга, Могилів-Подільський район, Вінницька область), як продавцем, тому просили визнати його недійсним. Також просили суд визнати за спілкою співвласників майна реформованого КСП «Придністров'я» право спільної часткової власності на майно, яке було відчужено за цим договором, та витребувати його із незаконного володіння ПСП «Господар-Плюс» (с. Володіївці, Чернівецький район, Вінницька область). Доказів про те, що у листопаді 2006 року, тобто станом на момент звернення до суду з цим позовом, їм не було і не могло бути відомо про зазначені обставини, а відтак і про оскаржуване рішення третейського суду, суду надано не було.

За таких обставин доводи заявників, що про рішення третейського суду їм стало відомо лише 05 травня 2017 року, а до цього моменту вони навіть не знали про зміну власника цього майна, спростовується наведеними вище доказами.

Таким чином, зазначивши вказані вище підстави для поновлення строку, заявники не довели той факт, що вони не знали раніше про прийняття оскаржуваного рішення третейським судом, а також взагалі не послались на той факт, що вони не могли раніше дізнатись про порушення свого права, не довели цього факту, а тому їх заяву з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 389-1 ЦПК України слід залишити без розгляду.

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання про поновлення строку для звернення до суду з заявою про скасування рішення третейського суду, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування в частині рішення третейського суду залишити без розгляду

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Господар-Плюс» задовольнити, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, учасники третейського розгляду: ОСОБА_5, Приватне сільськогосподарське підприємство «Господар-Плюс», про скасування в частині рішення третейського суду - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : І.В. Міхасішин

М.М. Якименко