Справа № 509/1503/16-ц
26 квітня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
судді Гандзій Д.М.
при секретарях Черкасові Д.Г., Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Представник позивачів, приймаючи участь в судовому засіданні повністю підтримав свій позов, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, особисто під розписку та поштовими повідомленнями, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій уточнений позов, просив його задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 70,72,111,119,120).
Відповідачка в судове засідання повторно, без поважних причин, в жодне з судових засідань не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання, вказаної у кредитному договорі та додатках до нього, у всіх її апеляційних скаргах на ухвалу суду про відкриття провадження по справі і штампу в її паспорті громадянки України, і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується особистою письмовою розпискою з підписом відповідачки та численним поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відмітками про вручення судових повісток з викликами до суду, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала, надіславши до суду свої письмові заперечення на позов, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на виконане нею рішення Приморського райсуду м. Одеси від 15.09.2015 р. у справі № 522/8297/15 про стягнення з неї на користь позивачів заборгованість за кредитом у загальній сумі 6322,88 дол. США (еквівалент 148670,03 грн.) та пені 536,85 грн., що підтверджується постановою головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси про закінчення виконавчого провадження ВП № 51771655 від 06.03.2017 р. (а.с. 71,72,117,118,123,126-131).
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши думку представника позивачів, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, частиною 3 якої передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до приписів ст.ст. 15,16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Статтями 1,3,7,24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.
Правочин про відступлення прав за іпотечним договором - підлягає нотаріальному посвідченню.
Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відступлення прав за іпотечним договором та основним зобов'язанням не допускається у разі видачі заставної. Після видачі заставної перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов'язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної у встановленому цим Законом порядку.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.
Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.
Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності з умовами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).
У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору.
Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - судові рішення, що набрали законної сили є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.
В подальшому, між банком та відповідачкою були укладені договори про внесення змін до вищевказаного кредитного договору : № 1 від 14.01.2009 р., № 2 від 26.02.2009 р., № 3 від 08.01.2009 р., № 4 від 13.07.2009 р., відповідно до яких, процентна ставка за користування кредитом була підвищена до 15% річних (а.с. 17-25).
Позивачі посилаються у позові на звіт про незалежну оцінку іпотечного майна (земельної ділянки), проведеної ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Соломон-Груп» від 01.01.2016 р., вартість якої становить 108867 грн. (а.с. 38-43).
Згідно довідок Сухолиманської с/р Овідіопольського району Одеської області від 11.07.2016 р. № 292, від 31.03.2016 р. № 317 на вищевказаній іпотечній земельній ділянці розташований житловий будинок і по відомостям сільради, вказаний будинок не зданий в експлуатацію та в ньому проживає відповідачка та її син ОСОБА_2 без реєстрації (а.с. 69,80).
Однак, як встановив суд, і це підтверджується документально, що відповідно до постанови державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області № В-8/761 від 25.07.2016 р. про відкриття виконавчого провадження, зазначений вище виконавчий лист знаходився на примусовому виконанні у Приморському ВДВС м. Одеси ВП № 51771655 і станом на 02.03.2017 р. відповідачкою була повністю сплачена сума заборгованості у розмірі 164128,56 грн., що підтверджується довідкою начальника Приморського ВДВС м. Одеси № В-6/179 від 03.03.2017 р. та постановою головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 по ВП № 51771655 від 06.03.2017 р. Вказаною постановою був також знятий арешт з коштів у розмірі 149206,88 грн., які належать ОСОБА_1, накладений постановою про арешт коштів боржника ВП № 51771655 від 04.10.2016 р. (а.с. 128-130).
Таким чином, на думку суду позивачі вже скористались своїм правом на стягнення заборгованості відповідачки за вищевказаним кредитним договором, яке було виконане останньою у повному обсязі, у звязку з чим, суд вважає, що строк дії дії самого кредитного договору від 28.09.2007 р. № 227/840-ФО припинив свою дію. Тобто, з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є судовий наказ припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків за його користування (ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України).
Отже, суд дійшов висновку, що оскільки вже ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки, тощо, поза строком дії кредитного договору Законом не передбачене. Тобто в даному випадку мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості вищевказаним судовим рішенням, виконаним в повному обсязі, а відтак, строк дії договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини, так як після набранням законної сили судовим рішенням про дострокове стягнення заборгованості за кредитом строк кредитного договору закінчується та відбувається дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості і з цього моменту, позивачі втрачають право на нарахування відсотків, пені, тощо, на що неодноразово звертав увагу ВСУ у своїх правових позиціях за 2014-2015 р.р.
На думку суду, в даному випадку, позивачі безпідставно вимагають у позові звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 264672,18 грн., оскільки вказана сума, з огляду на вищевикладені обставини, є необґрунтованою, так як відсотки за користування кредитом та пеня - були нараховані позивачами вже після набранням законної сили вищевказаним рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 15.09.2015 р., яке було вже повністю виконане відповідачкою.
Також, суд звертає увагу на той факт, що п.п. 5.4 зазначеного вище договору іпотеки № 227/840-ФО/І від 28.09.2007 р. договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і нотаріального посвідчення і діє до повного розрахунку іпотекодавця (ОСОБА_1В.) з іпотекодержателем за основним боргом. Враховуючи, що відповідачкою було повністю сплачена заборгованість за кредитним договором договір іпотеки є таким, що втратив свою чинність, а тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними і необґрунтованими, так як у випадку задоволення позову з підстав викладених у позові, це призведе до подвійного стягнення суми заборгованості за одним і тим же кредитним договором, що є порушенням діючого законодавства України.
Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме через безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,154,169,209,212,214,215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 15,16,512,514,640 ЦК України, ст.ст. 1,3,24 Закону України «Про іпотеку», суд, -
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Д.М. Гандзій