Провадження №: 2/752/253/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретарів судового засідання Веременко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про поділ спільно нажитого майна,

встановив:

21.08.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна до ОСОБА_2, третя особа ПАТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем з урахування уточнень, зазначено, що вона з 06.02.1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу мають двох дітей - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом дитинства та перебуває на її утриманні та сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між ними розірвано. Однак, розірвання шлюбу ними не було зареєстровано в органах РАЦС, після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство. З січня 2015 року відносини погіршились, подружнє життя з відповідачем не склалося, оскільки останній став зловживати спиртними напоями, не приділяв уваги вихованню дітей, створював конфліктні ситуації, принижував усіх членів родини, ображав, відмовлявся від дітей, допускав хуліганську поведінку. Крім того, ОСОБА_2 почав проживати з іншою жінкою. 05.05.2015 року звернулась до органів державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про видачу свідоцтва про розірвання шлюбу. За період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, було укладено депозитні договори між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, на яких розміщено їх спільні кошти, а саме: № НОМЕР_2 від 30.10.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 39 135, 63 грн., відсоткова ставка 16 % річних; № НОМЕР_1 від 09.12.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 10 000, 00 дол. США, відсоткова ставка 7 % річних. Зазначені грошові суми є спільною сумісною власністю подружжя, і мають бути поділені в рівних частках між подружжям. У зв'язку з викладеним вище, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу - 18.01.2001 року до травня 2015 року, а також виділити у її власність та визнати за нею право власності на 1/2 частини депозитного вкладу, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, стягнути з останнього 1/2 частину депозитного вкладу: № НОМЕР_1 від 09.12.2013 року на суму 22 698, 66 грн.; № НОМЕР_2 від 30.10.2013 року на суму 5 000, 00 дол. США., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень з зазначених у позовній заяві підстав, просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні.

Як видно зі змісту письмових заперечень відповідача ОСОБА_2, останній не визнає заявлених ОСОБА_1 вимог з тих підстав, що шлюб між ними було розірвано 18.07.2001 року на підставі рішення суду, яке не оскаржувалося ОСОБА_1 Обґрунтовуючи позовні свої вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що після розірвання шлюбу, вони проживали разом, що відповідає дійсності, однак, це мало місце лише тому, що житло, в якому вони проживали та зареєстровані, було та є єдиним житлом, яке перебувало в їхньому користуванні. Проживаючи в одній квартирі зі своїми дітьми, він самостійно придбавав продукти харчування, готував для себе та дітей, шлюбних стосунків з ОСОБА_1 не підтримував. Їхні діти постійно відпочивали в селі, у його батьків, однак це не є підставою вважати, що вони проживали однією сім'єю. 04.02.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення аліментів. Як видно зі змісту зазначеного рішення, судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року, а за правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа ПАТ КБ «Приватбанк» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталося.

Заслухавши думку позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, врахувавши показання свідків, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1988 року (а.с. 9).

Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом дитинства та перебуває на утриманні ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що визнано сторонами у судовому засіданні.

Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 11).

Як видно зі змісту рішення суду, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, мотивуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що «сімейне життя з відповідачем склалося вкрай невдало по причині того, що між подружжям існують складні стосунки, оскільки вони люди різних поглядів на життя, мають різні вподобання, внаслідок чого у них часто виникають скандали та чвари, які повністю віддалили їх одне від одного. В даний час між подружжям не існує сімейно-шлюбних стосунків, не ведеться спільне господарство, фактично їх сім'я розпалася повністю і примирення між ними неможливе».

Державну реєстрацію розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було вчинено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 05.05.2015 року за заявою ОСОБА_1 (а.с. 10).

За правилами ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 зазначає, що їх з ОСОБА_2 шлюб є розірваним з 05.05.2015 року, оскільки після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, вона та відповідач ОСОБА_2 продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, з січня 2015 року відносини між ними погіршились, у зв'язку з чим шлюб було припинено і тільки 05.05.2015 року, розірвання шлюбу було зареєстровано органом державної реєстрації актів цивільного стану за її заявою на підставі рішення суду від. 18.07.2001 року.

ОСОБА_1 також стверджувала, що у період її з ОСОБА_2 шлюбу між її чоловіком та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитні договори, на яких були розміщено їх спільні кошти, а саме: № НОМЕР_2 від 30.10.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 39 135, 63 грн., відсоткова ставка 16 % річних; № НОМЕР_1 від 09.12.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 10 000, 00 дол. США, відсоткова ставка 7 % річних. Зазначені грошові суми вважає їх спільною сумісною власністю подружжя, що має бути поділена між ними в рівних частках (а.с. 12, 13).

За правилами ст. ст. 60, 61, 62, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, щопісля розірвання шлюбу, а саме з 18.07.2001 року, він та позивач ОСОБА_1 дійсно проживали в одній квартирі, однак зазначене мало місце тільки тому, що житло, в якому вони проживали та зареєстровані, було та є єдиним житлом, яке було в їхньому користуванні, однак, проживаючи в одній квартирі зі своїми дітьми та позивачем, він не проживав однією сім'єю з ОСОБА_1

Уточнюючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 також просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу - 18.01.2001 року до травня 2015 року.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 не підтвердили суду факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю. Зазначені свідки підтвердили суду, що позивач та відповідач проживали в одній квартирі, що також не заперечували і самі сторони.

Так, 04.02.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Рішення набрало законної сили 15.03.2016 року (а.с. 118-121).

Як видно зі змісту зазначеного вище рішення, судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року.

Крім того, за даними заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 04.02.2016 року за позовом ОСОБА_1, остання звертаючись до ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів, в обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що «перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1988 року. В шлюбі були народжені діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - інвалід дитинства, яка перебуває на її утриманні та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. 18.07.2001 року рішенням Московського місцевого суду м. Києва шлюб було розірвано. Дочка сторін у справі ОСОБА_3 - є інвалідом дитинства 1-ї групи та потребує постійного стороннього догляду, нагляду та допомоги, рекомендовано спостереження невролога. Відповідач після досягнення донькою повноліття не надає матеріальної допомоги, хоча остання її потребує, вона проживає з нею, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок якої полягає не тільки у її матеріальному забезпеченні, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат. Крім того, дочка потребує постійного додаткового лікування та придбання ліків, а коштів, які вона отримує в якості пенсії по інвалідності, на нормальне життя, розвиток, харчування та постійне лікування не вистачає. Практично весь щомісячний дохід позивача витрачається на потреби дитини-інваліда для забезпечення її особливих потреб та на додаткове постійне лікування. На лікування дочки-інваліда потребує постійних додаткових витрат у розмірі 500, 00 грн.».

За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами у справі припинено з дня винесення рішення суду про розірвання шлюбу, а саме з 18.07.2001 року, оскільки така обставина встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому не підлягає доказуванню.

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем підстави для позову не знайшли свого підтвердження, оскільки відносини, що мали місце у цей період між позивачем та відповідачем не можна вважати такими, що притаманні подружжю, а відтак вимоги позивача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів, що розміщені на депозитних рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі укладених між останнім та ОСОБА_2 договорів № НОМЕР_2 від 30.10.2013 року, № НОМЕР_1 від 09.12.2013 року, не підлягають задоволенню судом з огляду на те, що шлюб між сторонами у справі розірвано до укладення зазначених договорів, а саме 18.07.2001 року, з цього ж часу фактично і припинено шлюб.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу за правилами ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 62, 63, 69, 70, 74 СК України, ст. ст. 10, 11, 57- 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про поділ спільно нажитого майна, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем Апеляційному суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.