Справа № 202/1306/17
Провадження № 2/202/1139/2017
06 березня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.,
при секретарі Распутньому В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
ОСОБА_1 22 лютого 2017 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, у якій просить визнати за ним право власності на квартиру № 35, яка розташована у будинку № 14, що по пр. Фестивальному (Індустріальний район) у м. Дніпрі, загальною площею 39,10 кв.м., житловою площею 18,90 кв.м., визнати право власності на обєкт нерухомості квартиру загальною площею 48,4 кв.м., яка розташована у будинку літ. А-16 за адресою: АДРЕСА_1, та має наступну експлікацію: 1 коридор, площею 7,4 кв.м.; 2 житлове приміщення, площею 16,1 кв.м.; 3 житлове приміщення, площею 12,2 кв.м.; 4 кухня, площею 8,7 кв.м.; 5 санвузол, площею 1,3 кв.м.; 6 ванна кімната, площею 2,2 кв.м.; 7 кладова, площею 0,47 кв.м., а також визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться у будинку літ. А-16 за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям її з реєстраційного обліку.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 2005 року і до сьогоднішнього дня позивач піклується про квартиру № 35, яка розташована у будинку № 14, що по пр. Фестивальному (Індустріальний район) у м. Дніпрі. Також з 2005 року і до сьогоднішнього дня відповідач ОСОБА_2, яка є співвласницею обєкту нерухомості квартири загальною площею 48,4 кв.м., яка розташована у будинку літ. А-16 за адресою: АДРЕСА_1, за місцем своєї реєстрації не проживає, не піклується про збереження свого майна та не утримує дане житлове приміщення.
Позивач у судове засідання не зявився, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою ОСОБА_1.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі біржової угоди-міни Товарна Біржа «Регіональна біржа нерухомості» від 16 лютого 1998 року придбали квартиру, яка розташована у будинку літ. А-16 за адресою АДРЕСА_2, та складається з: 1 коридор, площею 7,4 кв.м.; 2 житлове приміщення, площею 16,1 кв.м.; 3 житлове приміщення, площею 12,2 кв.м.; 4 кухня, площею 8,7 кв.м.; 5 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 6 ванна кімната, площею 2,2 кв.м.; 7 кладова, площею 0,47 кв.м.
Згідно Технічного паспорта від 26 вересня 1996 року на квартиру № 71 в житловому будинку № 13, по пров. Парусному, м. Дніпропетровськ ідеальна частка на зазначену квартиру була поділена в такій мірі: ОСОБА_1 володіє ? квартири та ОСОБА_2 володіє ? цієї ж квартири.
ОСОБА_3 помер 06 березня 2015 року.
З пояснень позивача судом встановлено, що з2005 року і до сьогоднішнього дня відповідач ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає, не піклується про збереження свого майна та не утримує дане житлове приміщення.
Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.
У частині 1 статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.
Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Положеннями частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У статті 3 Сімейного кодексу України дано визначення поняттю сім'я, так сім'єю є спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.
У статті ж 150 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У відповідності зі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним бажанням. У відповідності зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Частиною 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.
Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна (п. 1).
У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться у будинку літ. А-16 за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям її з реєстраційного обліку, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
З огляду на те, що позивачем не було надано до суду доказів щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання за ним права власності на квартиру № 35, яка розташована у будинку № 14, що по пр. Фестивальному (Індустріальний район) у м. Дніпрі, загальною площею 39,10 кв.м., житловою площею 18,90 кв.м., суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає.
Оскільки судом звільнено позивача від сплати судового збору у звязку з тяжким матеріальним становищем, суд приходить до висновку, що судові витрати зі сторін не стягуються.
Керуючись ст.ст. 10, 11,60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на обєкт нерухомості квартиру 71, загальною площею 48,4 кв.м., яка розташована у будинку літ. А-16 за адресою: пров. Парусний, 13, м. Дніпро, та має наступну експлікацію: 1 коридор, площею 7,4 кв.м.; 2 житлове приміщення, площею 16,1 кв.м.; 3 житлове приміщення, площею 12,2 кв.м.; 4 кухня, площею 8,7 кв.м.; 5 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 6 ванна кімната, площею 2,2 кв.м.; 7 кладова, площею 0,47 кв.м.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться у будинку літ. А-16 за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям її з реєстраційного обліку.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Судові витрати зі сторін не стягуються.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя В.П. Мороз