Справа № 369/2101/17 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/5148/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 49 20.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М., Суханової Є.М.

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року позивач звернулася в суд із зазначеним позовом .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2017 року стягнуто аліменти з ОСОБА_3 в розмірі 3000 грн щомісячно на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4.

На виконання рішення суду 28 квітня 2017 року виданий виконавчий лист .

Деснянським районним відділом ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві 22 червня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу без прийняття до виконання , оскільки виконавчий лист не відповідає вимогам п.4 ст.4 Закону України « Про виконавче провадження» , а саме відсутній ідентифікаційний номер облікової картки платника податків боржника ( а.с. 28).

ОСОБА_2 31 липня 2017 року подала заяву про виправлення помилки у виконавчому листі .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року у задоволенні заяви про виправлення помилки у виконавчому листі відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначено у пункті 5 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», згідно з абзацом 2 п. 21 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги до виконавчого документа, визначені у ст. 18 ЗаконуУкраїни « Про виконавче провадження» ( № 606-ХІV), є єдиними. Іншими нормативно-правовими актами може бути встановлено додаткові вимоги до виконавчого документа, проте їх звуження не допускається.

Згідно з абзацом 6 п. 21 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року ««Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України № 606-ХІV, заявникові роз'яснюється право на звернення до суду, який видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність до закону. Зазначене питання вирішується судом на підставі ст. 369 ЦПК, а якщо відсутні відповідні відомості в судовому рішенні, то відповідно до вимог ст. 220 ЦПК.

Відповідні заяви розглядаються у межах розглянутої судом справи.

Так, згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену під час його оформлення або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

При цьому не повинен змінюватися загальний висновок і суть судового рішення, що виконується.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України « Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України « Про виконавче провадження» у разі відмови у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 цієї статті державний виконавець роз'яснює заявникові право на звернення до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із вимогами ст. 18 цього Закону.

Судам при вирішенні питання про виправлення помилки у виконавчому листі слід враховувати правовий висновок Верховного Суду України , викладений у постанові від 25 червня 2014 року (справа № 6-62цс14), в якому зазначено, що ч. 1 ст. 18 Закону № 606-ХІV містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону в разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 цього ж Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України « Про виконавче провадження « надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови у відкритті державним виконавцем виконавчого провадження.

Узгоджується така позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і з положеннями Закону № 1404-VIII.( « Про виконавче провадження в редакції від 02 червня 2016 року ). Так положення статті 18 передбачають, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Таким чином, діючий Закон України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця вживати усілякі заходи для захисту інтересів стягувача, виконувати свою роботу своєчасно, неупереджено та ефективно; надає йому право самостійно одержувати інформацію для проведення виконавчих дій.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії державних виконавців, які повертають виконавчі документи у зв'язку з відсутністю в них відомостей про РНОКПП боржника, свідчать про використання права всупереч його соціальному призначенню, для досягнення іншої мети, ніж тієї, необхідність досягнення якої передбачав законодавець у процесі формулювання цього правила поведінки, тобто має місце зловживання правом. У результаті подібного зловживання правом завдається суттєва шкода не лише правам, свободам і законним інтересам громадян, а й державі та суспільству загалом, оскільки виникає небезпека руйнації правової системи, ставиться під загрозу стабільність конституційного ладу, спотворюється сутність головних правових принципів, що становлять його засади, порушується встановлений порядок функціонування всього державно-правового механізму, всієї системи конституційно-правових відносин. Має право на існування думка українських науковців, які пропонують розуміти зловживання правом у публічно-правовій сфері як корупційні прояви (дії осіб, наділених публічною владою), які формально не належать до категорії правопорушень, хоча за механізмом впливу на суспільні відносини, антисоціальним характером і суспільно шкідливими наслідками практично збігаються з ними.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Заява про виправлення описок чи арифметичних помилок у судовому рішенні розглядається протягом десяти днів з дня її надходження. Питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні, про що постановляється ухвала. Особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» виправлення описок чи арифметичних помилок, ухвалення додаткового рішення чи роз'яснення рішення при заочному розгляді справи здійснюються за загальними правилами, передбаченими статтями 219 - 221 ЦПК. При цьому додаткове до заочного рішення не може бути оскаржене відповідачем до суду, що його ухвалив, у порядку статті 228 ЦПК

Відповідно до п.19. постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Проте якщо неправильне визначення стягнутої суми було наслідком, наприклад, застосування закону, який не підлягав застосуванню, то підстав для виправлення арифметичних помилок немає.

Питання про внесення виправлень може бути вирішено судом, що ухвалив рішення, як із власної ініціативи, так і за заявою осіб, які беруть участь у справі, і незалежно від того, чи виконано рішення, але в межах установленого законом строку, протягом якого воно може бути пред'явлено до примусового виконання. Внесення виправлень у судове рішення, яке не підлягає примусовому виконанню, строком не обмежено.

Після внесення виправлень чи арифметичних помилок текст рішення змінювати не можна, проте у виконавчому листі наводяться формулювання резолютивної частини рішення в тій редакції, яку воно отримало у зв'язку з постановленням відповідної ухвали.

Враховуючи ,що під час винесення рішення суду першої інстанції не було відомо про ідентифікаційний номер відповідача , а з внесенням таких даних зміниться резолютивна частина рішення , тому суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви про виправлення помилки у виконавчому листі.

Натомість, суд першої інстанції мав роз»яснити заявнику, що у випадку, якщо громадянинові, який є стягувачем у виконавчому провадженні, повернуто виконавчий документ органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, з тих підстав, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим до нього абзацем 2 пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», такі дії державного можуть бути оскаржені в порядку статей 383-385 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.. 303, 307, 312, 313-317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч.1 ст. 324 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді