У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до голови Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Голосного МиколиЯковича, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що у 1991 році ним особисто, за власні кошти, придбаний саманний будинок по АДРЕСА_1, та, за його бажанням, зареєстровано право власності на будинок у Широківській сільській раді Запорізького району Запорізької області за ним та за його дочкою ОСОБА_8 у рівних частках - по Ѕ за кожним. Проте з 1997 року він не має можливості встановити право власності на земельну ділянку біля будинку, яку він обробляє з 1989 року (більше 25 років), як і не може розпорядитися будинком. Вказував, що у 1994 році ним проведено реконструкцію зазначеного саманного будинку: на його місці побудовано новий житловий будинок, який не введений в експлуатацію. Вважав, що лише він одноособово є власником новоствореного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки його дочка ОСОБА_8 не мала ніякого відношення до будівництва нового будинку, як і колишня дружина ОСОБА_9 Крім того, останні у новому будинку не проживали і ним не користувалися.

З огляду на викладене позивач на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України просив встановити право власності на недобудований будинок по АДРЕСА_1 або на матеріали, з яких він збудований, і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не може бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 02 липня 1991 року ОСОБА_6 придбав Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,20 га присадибного фонду сільської ради (а. с. 2).

На підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 1991 року ОСОБА_8 придбала Ѕ частини житлового будинку без надвірних будівель по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,17 га присадибного фонду сільської ради (а. с. 3).

У вказаних договорах зазначено, що на цій земельній ділянці розташований один цегляний житловий будинок житловою площею 39,8 кв. м.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2005 року визнано право власності за ОСОБА_9 на ј частини житлового будинку по АДРЕСА_1, яке зареєстроване у встановленому законом порядку (а. с. 60−67, 129).

Таким чином, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачем, його донькою ОСОБА_8 та колишньою дружиною ОСОБА_9

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України просив встановити його право власності на недобудований будинок по АДРЕСА_1 або на матеріали, з яких він збудований, і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Разом з тим з позовної заяви ОСОБА_6 вбачається, що позивач не вважає себе володільцем чужого майна, оскільки вважає, що придбав його особисто та перебудував без участі співвласників. Таким чином, суди зробили правильний висновок, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим.

Оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє чужим майном і знає, хто є володільцем цього майна, а також з урахуванням того, що частина споруд у спірному домоволодінні є самочинно збудованими та не введеними у експлуатацію, суди обґрунтовано відмовили у позові.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак