Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1326/16-ц

12 січня 2017 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Дякун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконкому Старобогородчанської сільської ради про визнання незаконним рішення виконкому про реєстрацію місця проживання відповідача та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідача, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до виконкому Старобогородчанської сільської ради та ОСОБА_4 у якому поставила питання про визнання незаконним рішення виконкому Старобогородчансько сільської ради від №19 від 14.02.2006 року в частині реєстрації (прописки) ОСОБА_3 до господарства матері ОСОБА_5 за адресою с.Скобичівка по вул. Зелена, 27 Старобогородчанської сільської ради. Одночасно поставила питання про усунення перешкод у можливості користуватись належним їй на праві власності житловим будинком, що знаходиться у с.Скобичівка по вул. Зелена, 27 (тепер Старобогородчанської сільської обєднаної територіальної громади) шляхом виселення з нього.

Заявлені вимоги позивачка та представник позивача у судовому засіданні мотивували тим, що за договором дарування від 26.11.2006 року позивачка ОСОБА_1 набула права власності на згадане домоволодіння від своєї матері ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_3, який є її братом, на час посвідчення договору дарування в даному житловому будинку не проживав, житловою площею не користувався. Після договору дарування в будинку залишилась проживати мати ОСОБА_5 В 2014 році самовільно без її згоди у будинок вселився її брат ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 та дітьми. Мати про це повідомила її лише згодом. Оскільки відповідач є її рідним братом, то вона не стала заперечувати, сподіваючись на нормальні взаємини. Однак протягом 2015-2016 років відповідач з дружиною своєю поведінкою створили неможливі умови проживання для матері ОСОБА_2. У звязку з цим, поставила вимогу перед відповідачем виселитись з будинку і дати спокій матері. Однак добровільно вирішити це питання відповідач не захотів. При підготовці позову до суду їй стало відомо, що ОСОБА_3 без її відома та згоди, на підставі рішення виконкому Старобогородчанської сільської ради від 14.02.2006 року зареєструвався (прописався) в житловому будинку. Це рішення виконкому вважає незаконним і таким, що порушує її права як власника житла. Просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково. Вказав, що погоджується задовольнити вимоги позивачки про виселення з житла і на момент розгляду справи фактично уже виселився з будинку. Водночас заперечив з приводу задоволення позовних вимог в частині втрати ним права бути зареєстрованим у вказаному житлі, оскільки іншого місця для реєстрації постійного проживання не має. Зазначив, що до 2001 року постійно проживав у вказаному господарстві, оскільки це був будинок його батьків. З 2001 року до 2014 року у вказаному господарстві не проживав, житлом не користувався, однак з реєстрації в добровільному порядку не знімався. Рішення виконкому сільської ради від 14.02.2006 року про його реєстрацію у будинку прийнято за заявою, яка написана від його імені, однак він з такою заявою до виконкому не звертався. Відповідно до штампу в паспорті він зареєстрований у даному господарстві з 1997 року і жодних відміток про його вибуття з цього житлового будинку немає. Про те, що в 2002 році за даними по господарської книги сільської ради він був виписаний в господарство тітки ОСОБА_5 не знав. Вважає, що дії по зняттю його з реєстрації в 2002 році і повторна реєстрація в 2006 році є незаконними і вчиненими без його відома. Про те, що будинок був подарований матірю сестрі знає. Однак просив відмовити у позові в частині втрати ним права на користування житлом.

Представник Старобогородчанської сільської ради в судовому засіданні заявлений позов не визнала. Пояснила, що відповідно до записів у погосподарських книгах ОСОБА_3 вибув з господарства матері у 2002 році, а згодом у 2006 році з її згоди був зареєстрованим. Про те, що відбулась зміна власника домоволодіння сільська рада не знала, тому згоду на реєстрацію ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_2, яка також про зміну власника домоволодіння не повідомила. Вважає, що жодного умисного порушення закону при прийнятті оскаржуваного рішення виконком не допустив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до таких висновків.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

Отже, права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), водночас не може вважатись членом сімї позивача то його позиція про порушення внаслідок припинення його реєстрації у цьому житлі його житлових прав та про наявність підстав для їх захисту є помилковою.

З припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сімї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Оскільки право власності ОСОБА_2 було припинено, то і відповідач, який міг вважатись членом її сімї, також втратив право на користування цим житлом.

Отже, у звязку з відсутністю договірних відносин з власником будинку та припиненням права власності ОСОБА_2 на будинок відповідач втратив право користування цим будинком, оскільки його права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сімї якого він був.

Оскаржуване рішення виконкому Старобогородчанської сільської ради підлягає скасуванню з тих підстав, що при розгляді заяви ОСОБА_3 не було отримано згоди дійсного власника (ОСОБА_1М.) на його реєстрацію у належному їй житлі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.174, 213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Стробогородчанської сільської ради від 14.02.2006 року про реєстрацію (прописку) ОСОБА_3 в господарстві по вул. Зелена, 27 с.Скобичівка Старобогородчанської сільської ради.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житлом, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку по вул. Зелена, 27 в с.Скобичівка Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Битківський Л.М.