Справа № 453/833/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/3680/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Сколівської міської ради Львівської області про поновлення на посаді директора КП «Сколівське ЖКГ»; скасування розпорядження № 08 від 26.01.2016 року про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2016 року до дня поновлення на роботі.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_3 до Сколівської міської ради Львівської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що до січня 2016 року він працював на посаді директора КП «Сколівське ЖКГ». 26.01.2017 року ним було написано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, не отримавши розпорядження про звільнення, ним 27.01.2016 року, було повторно написано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, з чого можна зробити висновок, що станом на 27.01.2016 року розпорядження № 08 від 26.01.2016 року не було. До 29.01.2017 року позивач продовжував працювати, виходив на роботу та в усному порядку звертався до працівника з кадрової роботи із проханням видати розпорядження про його звільнення та копію трудової книжки. Проте,копію трудової книжки було отримано ним в залі судового засідання 31.10.2016 року, про що він розписався в журналі реєстрації трудових книжок. Також зазначає, що оскаржуване розпорядження про звільнення було направлено для нарахування та виплати розрахункових коштів в КП «Сколівське ЖКГ» тільки 08.02.2016 року, чим порушено вимоги ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України. Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ним було пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк на звернення із позовною заявою, оскільки він не підписував та не отримував розпорядження про звільнення, а трудову книжку ним отримано в залі судового засідання 31.10.2016 року, що підтверджується записом в журналі реєстрації трудових книжок. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Частина 1 ст.57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з відсутності в діях відповідача порушень законодавства України про працю призвільнення ОСОБА_3 з посади за згодою сторін, що в свою чергу виключає задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2015 року, між Сколівською міською радою Львівської області та ОСОБА_3 було укладено контрак, згідно з яким ОСОБА_3 був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Сколівське житлово комунальне господарство», термін дії контракту до 31 грудня 2016 року включно.

Пункт 6.2 контракту передбачає, що контракт припиняється за згодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за згодою сторін. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП, погоджена сторонами дата звільнення.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом першої безспірно встановлено, що 26.01.2016 року, ОСОБА_3 подав заяву на ім»я міського голови м. Сколе ОСОБА_4 про звільнення з роботи за згодою сторін.

26.01.2016 року міським головою ОСОБА_4 винесено розпорядження №08 про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, з 27.01.2017 року.

В даному випадку підтвердженням ініціативи позивача ОСОБА_3 про звільнення за угодою сторін є подана ним власноручно написана заява від 26.01.2016 року про звільнення з роботи за згодою сторін.

Відтак, в цей момент сторони уклали угоду про припинення трудових відносин за згодою сторін, за наслідками якого, відповідачем винесено розпорядження №08 від 26.01.2016 року про припинення трудового договору, про який позивачу стало відомо ще 27.01.2017 року, про що він сам не заперечував в судовому засідані під час розгляду справи, а 08.02.2016 року отримав належні йому виплати при звільненні.

Як на підставу для задоволення позовної вимоги про скасування розпорядження про звільнення та поновлення на посаді директора КП «Сколівське ЖКГ», позивач у позовній заяві посилається на те, що він не давав згоди на звільнення, а відтак вважає, що звільнений він за відсутності його згоди, заднім числом, що суперечить законодавству України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що не знаходить в діях відповідача ознак порушень вимог законодавства про працю при проведенні звільнення позивача, тому вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, що в свою чергу, виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами, що він був звільнений з посади без його згоди, твердження позивач про те, що він не давав згоди на звільнення спростовується його заявою від 26.01.2016 року на ім»я міського голови м. Сколе ОСОБА_4 з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін.

Подання позивачем заяви на ім»я міського голови м. Сколе з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін, датованої 26.01.2016 року, позивачем не заперечувалося, міський голова м. Сколе, як особа, яка відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» уповноважена вирішувати питання прийняття та звільнення з роботи керівників комунальних підприємств, погодився на звільнення директора КП «Сколівське ЖКГ» в день подання заяви на звільнення, про що свідчить видане ним в цей же день 26.01.2016 року, в день написання заяви про звільнення, розпорядження міського голови м. Сколе від 26.01.2016 року №08 про звільнення директора КП «Сколівське ЖКГ» з 27.01.2016 року.

Вищенаведене свідчить про те, що між міським головою м. Сколе та директором КП «Сколівське ЖКГ» ОСОБА_3 була досягнута домовленість про звільнення. З приводу анулювання такої домовленості ОСОБА_3 до міського голови м. Сколе ОСОБА_4 не звертався, і анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Колегія суддів зазначає про те, що ОСОБА_3, звернувшись з позовом про визнання звільнення незаконним, не вказав, у чому ж полягає незаконність його звільнення, незаконність розпорядження міського голови м. Сколе ОСОБА_4 №08 від 26.01.2016 р. «Про звільнення директора КП «Сколівське ЖКГ» ОСОБА_3Б.», і які конкретно порушення трудового законодавства були порушені при його звільненні.

Посилання ОСОБА_3, як на підставу незаконності його звільнення, на те, що він не давав згоди на звільнення, спростовуються його заявою від 26.01.2016 року на ім»я міського голови м.Сколе ОСОБА_4 з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін. Інших підстав, які на думку позивача свідчить про незаконність його звільнення, він у позовній заяві не вказав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності підстав для скасування розпорядження міського голови м. Сколе Львівської області ОСОБА_4 №08 від 26.01.2016 р. «Про звільнення директора КП «Сколівське ЖКГ» ОСОБА_3 та поновлення його на роботі, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що звернувшись з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач просив стягнути такий з КП «Сколівське ЖКГ», в той час не залучивши КП «Сколівське ЖКГ» до участі у справі в якості відповідача. А відтак, з врахуванням вищенаведеного, положень ст. 11 ЦПК України, зазначена позовна вимога не підлягала до задоволення.

Вирішивши спір по суті та прийшовши до висновку про безпідставність позову ОСОБА_3, суд також прийшов до висновку про те, що позивачем, окрім цього, пропущено строк на звернення до суду з позовом, який поновленню не підлягає, оскільки попущений без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2