Справа № 357/6773/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/3035/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 31.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М, ОСОБА_2,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 04.09.2008року між ЗАТ «ОТП Банк» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МL-011/075/2008. Згідно з умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 03.09.2018 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99% річних, та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб в гривні, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). 04.09.2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № МL-011/075/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-011/075/2008). За умовами договору поруки, поручитель зобовязався відповідати в повному обсязі по борговим зобовязанням ОСОБА_3, що виникають з умов кредитного договору. У звязку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором № МL-011/075/2008 від 04.09. 2008 року, станом на 18.05.2016 року у позичальника за кредитним договором існує заборгованість перед позивачем в розмірі 18 482,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку заборгованості становить 467 123,42 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також стягнути судовий збір в розмірі 7006 грн.85коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що 04.09.2008року між ЗАТ «ОТП Банк» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МL-011/075/2008. Згідно з умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 03.09.2018 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99% річних, та FIDR(процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб в гривні, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Кредитні кошти надавались банком позичальнику шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, що підтверджується заявкою від 04.09.2008 року (а.с.5-11).

За умовами договору повернення кредиту та сплата процентів здійснюється щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору, що передбачено п. 4 ч.1 кредитного договору.

Встановлено, що 04 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № МL-011/075/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-011/075/2008). За умовами договору поруки, а саме п.1.1., поручитель зобовязався відповідати в повному обсязі по борговим зобовязанням ОСОБА_3, що виникають з умов кредитного договору (а.с.13).

Згідно п. 1.9.1 кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому, зобовязання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобовязань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

В звязку з тим, що позичальником не було дотримано зазначених вище умов кредитного договору, позивачем на підставі п. 1.9. частини № 2 кредитного договору було здійснено вимогу дострокового виконання позичальником та поручителем зобовязань за кредитним договором в повному обсязі.

Так встановлено, що 26.04.2016 року на адресу позичальника та поручителя засобами поштового звязку було направлено досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором за вих. № 3836, 3837 від 19.04.2016 року (а.с.14,15).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором № МL-011/075/2008 від 04.09.2008 року, станом на 18.05.2016 року позичальнику банк нарахував заборгованість в розмірі 18 482,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку заборгованості становить 467 123,42 гривень, що складається з: залишку заборгованості за кредитом в розмірі 15 007,61 доларів США, що еквівалентно 379 293,72гривень за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості; суми несплачених відсотків за користування кредитом за період з 01.10.2014 року по 17.05.2016 року в розмірі 3 475,18 доларів США, що еквівалентно 87 829,70 гривень за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості.

Відповідно до п. 1.1 ч. 2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у ч. 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дії (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами в силу ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України, зазначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі солідарного обовязку боржників, у відповідності до ч. 1 ст. 543 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, такі від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі, на підставі п. 2, ч. 2 ст. 543 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 подала суду заяву про застосування положення про строки позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Так, в червні 2016 року банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

Судом першої інстанції було встановлено, що позичальник своєчасно не виконувала зобовязання по кредитному договору та неодноразово допускала прострочення платежів.

У серпні 2012 року, банк скористався своїм правом щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків і пені, надіславши ОСОБА_3 вимогу про дострокове погашення боргу (а.с.129).

Таке право банку передбачено пунктом 1.9.1 Кредитного Договору, який передбачає, «що зобовязання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобовязань в цілому настає з дати направлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги».

У разі порушення зобов язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526,530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Так, колегія суддів, бере до уваги на посилання суду першої інстанції щодо постанов Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі №6-116цс13, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у кредитних правовідносинах, викладено правову позицію стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 05 вересня 2012 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише у червні 2016 року, тобто зі впливом строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, предметом якої був спір про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, «Після зміни строку виконання зобов'язання до 11 січня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 січня 2009 року не підлягали виконанню.

Про зміну настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений самим кредитором зверненням до суду зазначає Верховний Суд України і в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, предметом якої був спір про визнання поруки припиненою. Так, суд зробив правовий висновок, про те, що «пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати».

Також, усі платежі, які були зроблені позичальником після зміни строку виконання основного зобовязання, та усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення і позивач повинен звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Таку правову позицію виклав Верховний Суд України і в постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16, предметом якої був спір про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а оскільки апелянт звернувся до суду першої інстанції зі впливом строку позовної давності то йому було відмовлено відповідно до чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: