Провадження № 2/752/1477/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.08.2017 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.

за участю секретарів - Безверхої Н.В.

ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

участю представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, суд -

Встановив

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, згідно якого просила суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні нарахування у розмірі 37 432,01 грн., 3% річних у розмірі 3 643,35 грн. за період із 01.04.2013 по 31.09.2016, на підставі ст. 625 ЦК України, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2014 року по справі № 752/20032/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно одержаних грошей, процентів за користування грошима, спричинених збитків та моральної шкоди, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2014 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 процентів за користування грошовими коштами в сумі 10 374 грн. 35 коп., матеріального збитку в сумі 24 894 грн. 15 коп. та стягнення моральної шкоди у сумі 4 000,00 грн., а також в частині стягнутого судового збору, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 65 020,00 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 650,20 грн., що разом склало належну до стягнення суму у розмірі 65 670,20 грн.

Також вказала, що добровільно сплатити грошові кошти, відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили 25.11.2014 року, відповідач відмовився, з огляду на, що 01.09.2015 року позивач змушена була звернутися за допомогою до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ м. Києва.

Відтак, вищезазначене рішення суду станом на день пред'явлення позову не виконано, що змусило позивача звернутися до суду за правом вимоги від відповідача здійснення розрахунків в силу ст. 625 ЦК України, згідно якої відповідач повинен сплатити суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час користування чужими грошовими коштами та 3% річних від суми заборгованості.

Зазначила, що в результаті застосування індексів інфляції за весь період прострочення інфляційні нарахування становлять 37 432,01 грн., 3% річних за період з 25.11.2014 року по 30.0-9.2016 року становлять 3 643,35 грн., а тому загальна сума заборгованості, з урахуванням індексу інфляції, 3% річних, що підлягає сплаті відповідачем позивачу, складає 41 075,36 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив, що у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, наявні підстави для стягнення з відповідача боргу за прострочення виконання ним грошового зобов'язання, згідно рішення суду.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що вважає, що відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Вказала, що відповідач ніколи не відмовлявся виконувати рішення суду щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошових коштів, але не має фінансової можливості відразу сплатити весь борг. Крім того, зауважила, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому враховуючи, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконання судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Також просила врахувати, що позивачем надано незрозумілі та неправильно складені розрахунки суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2014 року по справі № 752/20032/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно одержаних грошей, процентів за користування грошима, спричинених збитків та моральної шкоди, позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 65 020 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10 374, 25 грн., на відшкодування збитків 24 894, 15 грн., на відшкодування моральної шкоди 4 000,00 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 042, 89 грн., що разом складає належну до стягнення суму у розмірі 105 331 грн. 28 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2014 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2014 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 процентів за користування грошовим коштами в сумі 10 374 грн. 35 коп., матеріального збитку в сумі 24 894 грн. 15 коп. та стягнення моральної шкоди в сумі 4 000,00 грн. скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в частині стягнення процентів за користування грошовим коштами в сумі 10 374грн. 35 коп., матеріального збитку в сумі 24 894 грн. 15 коп. та стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року в частині стягнутого судового збору змінено, шляхом зменшення стягнутого судового збору з 1042 грн. 89 коп. до 650 грн. 20 коп. В решті заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року залишено без змін (а.с. 5-15).

Відтак, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2014 року по справі № 752/20032/13-ц, змінене в частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2014 року, набрало законної сили 25.11.2014 року

Також судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві Лущиком А.В. від 03.09.2015 року відкрито виконавче провадження № 48589080 за заявою стягувача ОСОБА_4 про примусове виконання виконавчого листа № 752/20032/13-ц, виданого 28.08.2015 року, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 65 670, 20 грн. (а.с. 16-19)

Як на підставу заявлених позовних вимог, позивач посилалася на положення ст. 625 ЦК України, відповідно до якої за невиконання грошового зобов'язання відповідача повинен сплатити суму бору з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час користування грошима та 3% річних від суми заборгованості.

Однак суд не може погодитись з твердженнями позивача, та вважає обґрунтованими у відповідній частині заперечення сторони відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною другою вказаної статі передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України міститься в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12. Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і т.д.).

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, положення статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Крім того, частиною 5 ст. 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Крім того, за змістом правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-3019цс15 при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено характер спірних правовідносин, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

При цьому, посилання сторони відповідача на невірний розрахунок позивачем суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, не мають вирішального значення для вирішення судом спору, зважаючи на те, що судом встановлено відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань та 3% річних.

Керуючись ст. ст. 10-11; 28-29; 57-60; 158; 179; 185; 208-209; 212; 214-215 ЦПК України, суд -

Вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя