ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 4-с/753/20/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представника скаржника ОСОБА_1;

державний виконавець не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. та зобов'язання його вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник, ОСОБА_1.) звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. (далі по тексту - державний виконавець) в якій просить визнати незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця та скасувати винесену нею постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену під час виконання судового рішення у виконавчому провадженні № 23125035. Також просив суд зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії з виконання судового рішення у вказаному виконавчому провадженні № 23125035 у передбачений законом строк та стягнути 1 900,00 грн. понесених ним витрат на правову допомогу.

В обґрунтування скарги посилався на те, що на виконанні у ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 23125035, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-2550/10 від 25.11.2010 р., виданого Дарницьким районним судом. Виконавчий лист був поданий стягувачем до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві та за ним відкрито виконавче провадження.

20 липня 2016 року скаржник отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 11.07.2016 р. Підставою для її винесення є те, що майна боржника, на яке можливо стягнення в рахунок погашення боргу, не виявлено. Скаржник вважає, що державний виконавець порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження», а тому змушений звернутися зі скаргою до суду.

В судовому засіданні скаржник, діючи як адвокат та представляючи інтереси самого себе, подану скаргу підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, будучи при цьому повідомленим про розгляд скарги у встановленому законом порядку, витребувані судом матеріали виконавчого провадження не надав, причини не явки суду не повідомив.

Суд, вислухавши скаржника, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2010 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних та моральних збитків.

На підставі вказаного рішення Дарницьким районним судом м. Києва 25 листопада 2010 року було видано виконавчий лист, який 06.12.2010 р. подано до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві та винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

11 липня 2016 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в якій встановлено що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

А за змістом ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 7 Закону встановлено, що працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

При цьому, відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається своїх вимог або заперечень.

Суд тричі відкладав розгляд цієї скарги, вживши всіх можливих і розумних заходів щодо виклику в судове засідання державного виконавця Чепіль Н.М. чи іншого представника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва та витребування копій матеріалів виконавчого провадження, проте державний виконавець до суду не з'явився, матеріали виконавчого провадження не надав.

Враховуючи, що державним виконавцем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності неправомірної бездіяльності у виконавчому провадженні № 23125035 та правомірності постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, суд вважає встановленим, що державний виконавець допустив порушення вимог Закону, а саме в порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону щодо виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, всупереч вимог ст. 11 Закону не перевірив наявність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, не реалізував можливість обмежити боржника у праві виїзду за межі України, не здійснив жодних дій щодо забезпечення явки боржника до державної виконавчої служби, не наклав на боржника штраф і не вніс подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України, а відтак постанова про повернення виконавчого документа стягувачу є необґрунтовано та винесена без передбачених ч. 1 ст. 47 Закону підстав.

Скаржник стверджує, що державний виконавець поверхово підійшов до виконання своїх обов'язків, не в повному обсязі виконав роботу щодо пошуку майна та коштів. Строк здійснення виконавчого провадження державним виконавцем порушено, виконавче провадження безрезультатно тривало понад встановлені законодавством строки.

Неправомірною бездіяльністю та рішенням державного виконавця порушено права та законні інтереси стягувача ОСОБА_1, які підлягають захисту шляхом скасування оскаржуваної постанови та зобов'язання його до проведення виконавчих дій з виконання судового рішення у виконавчому провадженні №23125035 у передбачений законом строк, а відтак скарга у зазначеній частині підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування скражником витрат за надану адвокатом правову допомогу, судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пп. 47, 48 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 роз'яснив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах справи відсутні докази документального підтвердження понесення скаржником ОСОБА_1 витрат на правову допомогу надану адвокатом ОСОБА_1, як то відповідні квитанції, оплачені рахунки, фіскальні чеки, а наявний у матеріалах справи товарний чек від 24.07.2016 року таким доказом не є, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. та зобов'язання його вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати дії (бездіяльність) державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. під час виконання судового рішення у виконавчому провадженні №23125035 неправомірними.

Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесену 11 липня 2016 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. у виконавчому провадженні №23125035.

Зобов'язати державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чепіль Н.М. провести виконавчі дії з виконання судового рішення у виконавчому провадженні №23125035 у передбачений законом строк.

В іншій частині вимог - відмовити у їх задоволенні.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається Апеляційному суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.