АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 681/1071/15-ц
Провадження № 22-ц/792/16/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гриньова А.М.

з участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/1071/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення частки вартості відчуженого спірного майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що з 05 червня 1998 року по 24 жовтня 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 6 грудня 2004 року, під час шлюбу разом за спільні кошти придбали в м. Одеса в будинку АДРЕСА_1 дві квартири №8 та № 11 відповідно за 220 000 грн., і 225 000 грн. Однак, її чоловік ОСОБА_1 без її згоди та відома 30 серпня 2006 року продав ці квартири ОСОБА_4, який в подальшому, а саме 11 грудня 2006 року перепродав їх ТОВ «Одесжитлоінвест». Рішеннями Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2011 року та Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012 року договори купівлі-продажу укладені між відповідачем та ОСОБА_4 30 серпня 2006 року про продаж зазначених квартир визнані недійсними. Однак, у зв'язку з тим що ТОВ «Одесжитлоінвест» знесло будинок у якому знаходилися спірні квартири, вона як їх співвласник не має можливості витребувати своє майно від вказаного набувача. Тому, уточнивши позовні вимоги, просила для відновлення її порушеного права стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину вартості відчужених квартир, яка станом на дату продажі 30 серпня 2006 року становила 543060 грн. та судові витрати в сумі 2465 грн.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 543 060 грн. вартості 1/2 частки відчуженого спільного майна подружжя, 2465 грн. судових витрат, в всього 545 405 (п'ятсот сорок п'ять тисяч чотириста п'ять) грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1429 грн. судового збору

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Горщар А.Г. Провадження № 22-ц/792/16/17

Доповідач -Костенко А.М. Категорія № 5, 46

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2, просять скасувати вказане рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись не неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначали, що про розгляд справи ОСОБА_1 не був повідомлений, оскільки уся направлена кореспонденція поверталася до суду без вручення адресату з відміткою "за зазначеною адресою не проживає", оголошення в пресі про виклик до суду він не читав, в період розгляду справи перебував за межами України. Про дану справу ОСОБА_1, стало відомо лише в квітня 2016 року, коли на його адресу надійшла постанова ВДВС Полонського РУЮ про відкриття провадження від 07 квітня 2016 року. Позивачем в судовому засіданні було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог та яка не оплачена судовим збором у відповідності до чинного законодавства. ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції з пропуском строку позовної давності. Крім того, спірні квартири було продано за усною згодою ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки кошти від їх продажу було переховано за навчання їхнього сина ОСОБА_6 який навчався в Австрії та покладені на рахунок останнього у банку. Також, ОСОБА_1 не погоджується із звітом про незалежну ретроспективну оцінку ринкової вартості спірних квартир, оскільки дані звіту складалися не в рамках судової експертизи, а були замовленні та оплачені представником позивача, квартири на момент відчуження знаходилися в незадовільному стані, а звіт про ретроспективну оцінку їх ринкової вартості зроблено після косметичного ремонту, що значно підвищує їх вартість.

Перевіривши матеріали справи, пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що сторони з 5 червня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

24 жовтня 2007 року рішенням Сімейного суду Лимасола, яке набрало законної сили 29 листопада 2007 року шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу подружжя на підставі договорів купівлі-продажу від 6 грудня 2004 року та 5 жовтня 2005 року придбало відповідно квартири АДРЕСА_1.

Договора купівлі-продажу як покупець укладав відповідач ОСОБА_1 та право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1

Таким чином вказані квартири були спільною сумісною власністю подружжя.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 без згоди своєї дружини ОСОБА_3 30 серпня 2006 року відчужив квартири АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_4 в свою чергу 11 грудня 2006 року відчужив квартири АДРЕСА_1 Товариству з обмеженою відповідальністю «Одесажитлоінвест».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_3 визнано недійсними договору купівлі- продажу квартир АДРЕСА_1 від 30 серпня 2006 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та договори купівлі продажу квартир АДРЕСА_1 від 11 грудня 2006 року, укладені між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одесажитлоінвест».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2011 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 від 11 грудня 2006 року, укладені між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одесажитлоінвест» скасовано та в цій частині позову відмовлено, а в решті рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення в частині, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_3 може витребувати майно в добросовісного набувача ОСОБА_4 та ТОВ «Одесажитлоінвест» на підставі норм ст. 388 Цивільного кодексу України шляхом подання віндикаційного позову.

На час подачі даного позову будинок по АДРЕСА_1 ТОВ «Одесажитлоінвест» знесений та квартири № 8 та № 11, які були частиною даного будинку фізично не існують.

Згідно звіту про оцінку нерухомого майна, проведеного суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Адвайс Сервіс», яка має відповідний сертифікат на здійснення оцінки нерухомого майна, проведеного на підставі порівняльного підходу, вартість квартир АДРЕСА_1 станом на 30 серпня 2006 року - час вибуття квартир з володіння подружжя складає відповідно 522 000 грн. та 564 120 грн.

Наведені обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу, договорами купівлі-продажу, рішеннями судів, звітом про оцінку нерухомого майна та іншими матеріалами справи.

Згідно з ч.2 ст. 65 СК України презюмується, що при укладенні договорів одним із подружжя, він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік, має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Рішеннями судів м. Одеси встановлено, що позивач не надавала згоди на відчуження спірних квартир.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власностінезалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

П. 30 Постанови, Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З врахуванням викладеного слід прийти до висновку, що спірні квартири були спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ними на власний розсуд без письмової згоди позивача, рішенням суду договори купівлі-продажу квартир відповідачем визнано недійсними, на даний час ці квартири новим власником фізично знищені та не можуть бути витребувані в добросовісного набувача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірних кварти.

За таких обставин справи, відчуження спірних квартир третій особі, виходу квартир з власності подружжя проти волі позивача , неможливості витребувати майно в добросовісного набувача через фізичне знищення квартир колегія суддів вважає, що позивач має право на грошову компенсацію вартості ? частини спірних квартир, що складає 543 060 грн. (522 000 + 564 120 грн. х ?), яка визначена звітом про оцінку нерухомого майна, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, що звіти про оцінку вартості квартир не є належним доказом по справі, оскільки є необ'єктивними та завищеними, слід відхилити.

У відповідності до вимог ст. ст. 57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як видно зі звітів про оцінку нерухомого майна вказана оцінка була проведена в ході розгляду справи в суді першої інстанції оцінювачем з кваліфікацією «Оцінка об'єктів у матеріальній формі» товариства з обмеженою відповідальністю «АДВАЙС СЕРВІС», яке є суб'єктом оціночної діяльності, шляхом порівняльного підходу на підставі технічних паспортів на спірні квартири, фотографій цих квартир і вартість спірних кварти на час їх продажу була визначено в чіткій категоричній формі.

В свою чергу відповідач ніяким чином не спростував звітів про оцінку квартир.

За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду тричі призначалась судова будівельна експертиза для визначення вартості спірних квартири на час їх продажу.

Проведення першої експертизи було доручено експертам Одеського наукового-дослідного інституту судових експертиз, однак експертна установа повернула цивільну справу до апеляційного суду без проведення експертизи в зв'язку з тим, що провести експертизу на думку експертів неможливо.

По справі було призначено повторну судову будівельну експертизу, проведення якої було доручено експертам ТОВ «ІНЮГ-Експертиза» м. Одеса, однак експертиза не була проведена так як експерт фактично відмовився отримувати на пошті матеріали справи.

В зв'язку з цим по справі було призначену ще одну повторну експертизу, проведення якої було доручено експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр».

За висновком даної повторної судової будівельної експертизи вартість квартир № 8 в будинку по АДРЕСА_1 станом на 30 серпня 2006 року найбільш ймовірно становила 291 850 грн., вартість квартир № 11 в будинку по АДРЕСА_1 станом на 30 серпня 2006 року найбільш ймовірно становила 315 400 грн.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як видно з вищевказаної експертизи висновки експерта не мають чіткого категоричного характеру, містять його припущення, що вказана ним вартість спірних квартири є найбільш ймовірною, тобто за своїм змістом є припущеннями, а тому в силу вимог ст. 60 ЦПК України не можуть бути прийняті до уваги судом як належний та допустимий доказ по справі.

За таких обставин звіт про оцінку квартир є належним та допустимим доказом по справі, висновок експерта таким доказом не являється, а відповідач інших доказів в спростування даних звітів до суду не надав.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта, що позивач знала про продаж квартир, відповідач погоджував з нею дане питання, кошти від отримання квартир були використані на потреби сім'ї, а саме на оплату навчання сина за кордоном.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо яких встановлено ці обставини.

Так рішеннями Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2011 року та апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012 року встановлено, що під час відчуження спірних квартир відповідач вказав, що дані квартири є його особистою власністю, придбана поза шлюбом на особисті кошти та не знаходиться в спільній власності, нотаріально посвідчена письмова згода позивача на укладення таких правочинів отримана не була, в зв'язку з чим ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірні квартири.

Що стосується оплати навчання сина за кордоном, то відповідач не надав достеменних та переконливих доказів, що навчання сина оплачувалось саме за кошти, отримані від продажу квартир, а не за інші спільні кошти подружжя.

Як видно з наданих апелянтом, незавірених фотокопій, в тому числі і на англійській мові, якісь кошти ОСОБА_1 дійсно сплачувались, але ці проплати проводились в вересні-грудні 2006 року, 2007 і 2008 роках у сумі 7884,75 без вказання валюти, в якій здійснювались платежі. Крім того, одна проплата в сумі 17470,50 взагалі була здійснена 3 серпня 2006 року, ще до укладення договорів купівлі-продажу квартир. Однак, достеменних доказів, що сплачувались кошти, отримані від продажу квартир судом не здобуто.

Не можуть також бути прийняті до уваги і заява апелянта про застосування строків позовної давності при вирішення даного спору, яка заявлена лише в апеляційній скарзі, на думку апелянта подати таку заяву в суді першої інстанції він був позбавлений можливості, оскільки не брав участі в розгляді справи в суді першої інстанції.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом заяви сторони про застосування позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи і це визнають сторони відповідач ОСОБА_1 як на час розгляду справи, так і на даний час проживає за межами України на території Росії, а не за місцем свої реєстрації в м. Полонному Хмельницької області. В зв'язку з цим суд першої інстанції здійснював виклик відповідача в судове засідання через оголошення в пресі, а тому слід прийти до висновку, що відповідач належним чином у відповідності до вимог ЦПК України був повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-780 цс 15), прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Не спростовують висновків суду і інші доводи апеляційної скарги

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підписи) Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

Згідно з оригіналом А.М. Костенко