Провадження № 22-ц/779/1237/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Проскурніцький
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого : Проскурніцького П.І.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

секретаря: Возняк В.Д.

за участю сторін: представників позивачки ОСОБА_6 ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представників відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення Івано-Франківської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

28.12.2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014р. за № 1599-50 "Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень" було передано у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Дане рішення прийняте з порушеннями, а саме відстань між будівлями повинна складати не менше 8 метрів, а в даному випадку відстань від краю проїзду до стіни становить 3 метри, ширина проїзду повинна складати 3,5 метра, а вданому випадку становить - 3 метри. Таким чином рішення не відповідає п.2 дод.4.1 ДБН 360-92 "Планування і забудова міських і сільських поселень". Окрім того, роботи по визначенню меж земельних ділянко мають проводитися в присутності власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, а позивача не було повідомлено про такі роботи.

Просила визнати незаконним п.17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014 року № 1599-50 "Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень". Визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1, видане 23.12.2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу у якій посилається на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначила, що вказуючи на необхідність оскарження протоколу узгоджувальної комісії від 30.08.2013 року, судом першої інстанції порушено ч.5 ст.158 Земельного кодексу України та ст.16 ЦК України, оскільки вказаний спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Протокол є лише формою, у якій зафіксовано прийняте рішення, з яким не погоджується позивач.

Вказала, що комісія є органом, який створений при міській раді і діє на підставі Законів України і нормативних актів, затверджених самою Радою. А тому між Радою та комісією жодних цивільно-правових відносин не виникає, крім відносин підпорядкування. Тому у зв'язку з відсутністю між Радою та комісією цивільно-правових відносин вимога про скасування ухваленого комісією рішення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, позов не може пред'являтись до комісії, оскільки позивач в жодних правовідносинах щодо спірних питань не перебуває.

Також спір між особою та її підрозділом не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд помилково прийшов до висновку про оскарження протоколу комісії.

Судом неправильно застосовано ч.5 ст.158 ЗК України, за якою у разі вирішення земельних спорів органами місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, будь-яка зі сторін спору у разі незгоди із прийняттям відповідними органами рішенням, має право на його оскарження в судовому порядку.

Також порушено пункт 2 додатку 3.1 ДБН 360-92 "Планування і забудова міських і сільських поселень" при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудовано-прибудинковими приміщеннями і доступ пожежників з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру, приміщення. Також порушено п. 3 ДБН та п.2 додатку 4.1 ДБН.

Таким чином, незастосування вказаних правових норм судом першої інстанції призвели до ухвалення рішення, яке порушує права позивача.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд повністю проігнорував та не відобразив мотиви неприйняття експертного дослідження від 14.06.2017 року за № 4.4-1/17, зробленого судовим експертом про порушення норм ДБН, та листа Управління державної служби з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області від 20.04.2017 року про порушення закону оскаржуваним рішенням міської ради.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції просить скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_1 (1/2 частини), згідно Свідоцтва про право власності від 18.01.2007р. (а.с.4).

Відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014р. №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» (п.17) було затверджено п.2 протоколу №132 узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного користування від 30.08.2013р., затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.0297га по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.2.2.2 рішення ради від 07.03.2013р. про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки), присвоєно кадастровий номер (а.с.5-6).

На підставі даного рішення ради, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені 23.12.2014 року відомості про реєстрацію спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку на підставі Свідоцтва про право власності, видане державним реєстратором 23.12.2014 року (а.с.12).

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ " (п.11), розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

До даних спірних правовідносин суд застосовує норму ст..118 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення міської ради, що оскаржується), згідно якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, ще в березні 2013 року відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було надано Івано-Франківською міської радою дозвіл на складання проекту землеустрою.

У виготовленому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с.32-64), окрім рішення міської ради від 07.03.2013 року, яке не оскаржувалось та яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою, є наявний витяг з протоколу № 132 узгоджувальної комісії від 30.08.2013 року (а.с.38), яка розглянула земельний спір з приводу влаштування заїзду до будинковолодінь, в т.ч. і покликання позивачів на лист ДСНС від 17.05.2013 року щодо нормативів відстані.

Як вбачається з протоколу, на місці було спільне комісійне обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_1, зроблено відповідні заміри з метою визначення проїзду. За результатами засідання, комісія вирішила погодити влаштування заїзду з вул. Сахарова до будинковолодінь №22, №22а, №24 шириною три метри (між межею орендованої земельної ділянки за договором 2010 року і межею будинковолодіння №24, дану земельну ділянку проїзд) залишити в землях міської ради. Вищевказаний протокол, який за вимогами ст.158 ЗК України у разі незгоди, у судовому порядку позивачами не оскаржувався з вересня 2013 року.

Позивач та відповідачі з 2010 року ( а попередньо, як зазначено в судовому засіданні, ще з 2004 року) є орендарями земельної ділянки (а.с.9, 9зв, 10зв.,11.), яка примикає до влаштованого заїзду шириною 3 метри, який ОСОБА_6 вважає недотриманим - до 3.5м.

Дійсно, за нормами ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (п.2) при проектуванні проїздів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових будинків. Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5-8 м. для будинків до 9-поверхів (стосується даного спору). Ширина проїзду повинна бути не менше 3.5м.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та комісійного вирішення спору органами місцевого самоврядування наявного у мешканців трьох будівель №22, №22а (де живе позивач), №24 (де живуть відповідачі), з врахуванням вже наявних будівель, врахувавши інтереси всіх землекористувачів, узгоджувальною комісією прийнято рішення рекомендувати міській раді затвердити протокол, та визначити ширину проїзду - 3 метри замість 3.5м.

А доводи ОСОБА_6 про те, що відстань між самими будівлями має бути 8 метрів, не відповідає даними ДБН, оскільки в даному випадку вказано "як правило відстань має становити 5-8 метрів ".

Як вказує сам позивач у позовній заяві, відстань від краю проїзду до стіни становить 3 метри. Яка відстань між будинками, що знаходяться по обидва боки від проїзду, позивач не зазначала, докази щодо такої відстані не надала, дані обставини не доводила.

Водночас, враховуючи ширину проїзду (що не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи) - 3 метри, а відстань від краю проїзду до стіни будинку також 3 метри, про що вказано в позові, то сумарно ця відстань уже складає 6 метрів, з врахуванням ДБН при необхідності як правило 5-8 метрів. З зазначеного випливає, що норми ДБН в частині дотримання протипожежної відстані взагалі не порушено.

Позивач, оскаржуючи рішення від 03.12.2014 року, яким затверджено протокол комісії та проект землеустрою, який пройшов погодження в порядку, передбаченому законодавством, всіх служб без зауважень, не довів суду, що відведення та передача у власність земельної ділянки відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_3 порушує право ОСОБА_6, як одного із співвласників однієї квартири у будинку №22-а. В тому числі наявність затвердженого міською радою проїзду шириною 3 метри замість 3.5 метра, права позивача не порушують. Натомість межівником відведеної відповідачам у власність земельної ділянки є не позивач, а міська рада (територіальна громада), яка і закріпила за собою дану земельну ділянку (проїзд шириною 3 метри). Тому посилання позивача на норми ст.ст. 103, 104 ЗК України щодо недотримання відповідачами правил добросусідства є невірними.

З даними висновками погоджується судова колегія.

За вимогами ч. ч. 1,12, ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї (крім випадків в т.ч. сервітуту щодо частин земельних ділянок).

Як наслідок реєстрації права власності на землю, позивач просила і визнати недійсним Свідоцтво про право власності на неї. Проте, прийшовши до висновку про відмову у вимозі щодо визнання незаконним рішення міської ради, дана вимога також не є доведеною суду.

Згідно ст.ст. 158-160 ЗК України, узгоджувальна комісія в межах повноважень розглянула земельний спір щодо погодження ширини проїзду та межі ділянки відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3, яка є суміжною з ділянкою комунальної власності, а не позивача.

А за ст.184 ЗК України землеустрій передбачає: д) складання проектів відведення земельних ділянок.

Так, за ст..12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

За нормами ст..10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

А як слідує з п.34 ч.1 ст.26 цього ж закону до повноважень в т.ч. міської ради відноситься і вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, Івано-Франківська міська рада не порушила вимог законодавства, діяла в межах наданих їй законом повноважень, при цьому жодного права позивача не порушила.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про відмову у задоволенні позову є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко