Справа № 146/1629/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" квітня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Томашполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог:орган опіки та піклування в особі служби в справах дітей Томашпільської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача та її малолітніх дітей,-

ВСТАНОВИВ:

6 грудня 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з даним позовом, в якому просять винести рішення, яким зобовязати відповідачку ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм на праві власності житловим будинком за адресою: вул. В. Терешкової, 16 смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області шляхом звільнення будинку від її речей та передачі їм ключів від вхідних дверей; припинити сервітутне право ОСОБА_4 на право користування чужим майном, тобто житловим будинком за адресою: вул. В. Терешкової, 16 смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області, позбавити ОСОБА_4 права користування належним позивачам житловим будинком за вищевказаною адресою.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом позбавлення права відповідача користування житловим приміщенням залишено без розгляду.

5 січня 2017 року відповідачка ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування в особі служби в справах дітей Томашпільської РДА про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача та її малолітніх дітей, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, який розташований по вул. В. Терешкової (Миру), 16 в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, шляхом вселення її - ОСОБА_4 та її малолітніх доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у вищезазначений житловий будинок.

Позов обґрунтований наступним.

В липні 2011 року вона з сином відповідачів ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народилися діти ОСОБА_9, та ОСОБА_7, які проживають разом зх. Нею та знаходяться на її утриманні. Спільне життя у них не склалося та 18 жовтня 2016 року шлюб розірвано.

Так ОСОБА_4 вказує, що за час проживання в шлюбі з ОСОБА_8 ними було придбано житловий будинок по вул. В.Терешкової (Миру) 16 в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області. Вказаний будинок вона з ОСОБА_8 придбали за власні кошти та за кредитні кошти, однак вказаний будинок було зареєстровано на імя матері ОСОБА_8 - первісного позивача ОСОБА_5

Відповідно до будинкової книги в будинку № 16 по вул. В.Терешкової в смт. Вапнярка були зареєстровані тільки ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Відповідачі за зустрічним позовом у спірному будинку зареєстровані ніколи не були та не проживали.

Однак як зазначає позивач, після розлучення з ОСОБА_8 відповідачі почали чинити їй перешкоди в користуванні зазначеним житловим будинком, намагаються виселити її з будинку, виставили будинок на продаж, вже понад три місяці ОСОБА_4 не має можливості проживати в будинку в звязку з чим вона вимушена звернутися до суду.

Також ОСОБА_4 вказує, що відповідно ч.2 ст. 64 ЖК України, вона відноситься не до членів сімї первісного позивача-Токарчук Л.П., а до наймачів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позов задовольнити. Також ОСОБА_4 пояснила, що 5 вересня 2016 року відповідачі за її позовом прийшли до неї і сказали, щоб вона виселилась з їхнього будинку. Побоюючись, що вони можуть щось відносно неї зробити, позивач того ж дня залишила спірний будинок і з дітьми перейшла проживати до своєї матері в будинок по вул..Кожедуба смт.Вапнярка, де й проживає по даний час. Ключі від вхідних дверей у спірний будинок залишились у позивача, оскільки там ще знаходиться частина її речей. Перешкодами, які чинять їй відповідачі у користування даним будинком, є те, що останні виставляли даний будинок на продаж, в жовтні, коли вона приходила у будинок, то всередині було накурено, холодно, оскільки газ стояв на котлі на мінімумі, та була перекрита вода. Тому за вказаних обставин проживати у вказаному будинку з дітьми неможливо. Будь-яких інших дій відповідачі по її виселенню не вчиняли і вона в правоохоронні органи відносно того, що їй чинять перешкоди в користуванні житлом, не зверталась.

Адвокат позивача ОСОБА_1 доповнив, що ОСОБА_4, відповідно до ст. 156 ЖК України, після розлучення з її чоловіком перейшла в статус наймача житла. Як наймач вона має право вселити туди своїх дітей. Відповідачі самі дали згоду на її прописку, тому це і є письмовою формою, яка підтверджує договір найму.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали, заперечили проти позову ОСОБА_4, оскільки вони позивача та її дітей із належного їм будинку не виселяли та ніяких перешкод у користуванні житловим будинком їй та дітям, як вона про це зазначає, не чинили. Остання добровільно 5 вересня 2016 року залишила помешкання, забравши з собою малолітніх дітей, та перейшла проживати до своєї матері. Ключі від вхідних дверей по даний час так і знаходяться у позивача, а в будинку знаходяться її речі, тому вона в будь-який час могла і може перейти проживати у спірний будинок.

Адвокат відповідачів ОСОБА_2 проти задоволення позову повністю заперечив, просив у його задоволенні відмовити, оскільки він поданий безпідставно, так як позивача із будинку ніхто не виганяв, будь-яких перешкод відповідачі їй у користування будинком не чинили, ключі від вхідних дверей так і знаходяться по даний час в неї. Тобто, позивачем та її представником не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, а посилання адвоката ОСОБА_1 на ст.. 156 ЖК України є безпідставними, так як позивач не являється наймачем житла і з нею не укладався будь-який договір.

Представник служби у справах дітей Томашпільської РДА ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що на її думку позивачем не доведено того, що їй чинили та чинять перешкоди в користуванні житлом, однак повністю підтримує позицію позивача про те, що вона з дітьми має право проживати у спірному будинку.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні засвідчила, що позивач являється її донькою. Остання з жовтня місяця 2016 року разом з дітьми проживає у неї, оскільки відповідачі виганяли її з будинку та погрожували при цьому, що щось їй зроблять. Дочка з дітьми має повне право там проживати, оскільки вказаний будинок купувала разом з сином відповідачів і він є їх власністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 серпня 2011 року, ОСОБА_5 купила житловий будинок № 16 по вул..Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області (а.с.9-10).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 є власником вищевказаного житлового будинку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 11 листопада 2011 року (а.с.11).

Дані відомості підтверджуються і Витягом з Державного реєстру правочинів від 16 серпня 2011 року (а.с.12).

Згідно довідки Вапнярської селищної ради від 22 грудня 2016 року № 837, будинок по вул..Терешкової, 16 в смт Вапнярка дійсно належить ОСОБА_5. (а.с.44).

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р., гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно визначається, як право на власність.

Відповідно до ст.. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів сімї.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_5, остання 18 листопада 1986 року уклала шлюб із ОСОБА_6 (а.с.23-24).

В даному паспорті мається відмітка про те, що ОСОБА_8 є сином ОСОБА_5.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. (Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя.Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням).

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Водночас за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖК). Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов'язок сплачувати ці суми повністю: конкретний обсяг зобов'язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім'ї та власником житла.

Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі.

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-АМ № 3415243, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 18 листопада 1986 року уклали шлюб у Колоденській сільській раді народних депутатів Томашпільського району. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 (а.с.20).

Згідно копій свідоцтв про народження серії І-АМ № 231768 та серії І-АМ № 287117, у ОСОБА_8 та ОСОБА_4 є діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.60, 61).

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 15-17).

Згідно довідки Вапнярської селищної ради від 22 грудня 2016 року № 837, за адресою: вул.. Терешкової, 16 смт Вапнярка зареєстрована, але не проживає ОСОБА_4. Відомості про реєстрацію підтверджуються і довідкою Вапнярської селищної ради від 21 грудня 2016 року № 833 (а.с.52).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_4, остання зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.58).

Як вбачається із копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд.№ 16 по вул..В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району, в даному будинку прописані ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с. 18-19).

Отже, ОСОБА_4, як член сімї ОСОБА_8, була вселена до будинку матері останнього- № 16 по вул.Терешкової смт Вапнярка Томашпільського району.

З вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_4 є бувшим членом сімї власника житлового будинку ОСОБА_5

Угоди між власником будинку - ОСОБА_5 і колишнім членом його сім'ї ОСОБА_4 про безоплатне користування жилим приміщенням укладено не було.

В своїй позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що вона відноситься до наймачів, однак з таким твердженням суд не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 158 ЖХ України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Виходячи з вищевказаного, ОСОБА_4 не є наймачем жилого приміщення-будинку .№ 16 по вул. В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району, оскільки договір найму жилого приміщення між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням відповідач ОСОБА_5 позивачці ОСОБА_4 не надавала.

Позивач ОСОБА_4 посилається, що будинок № 16 по вул..В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району був придбаний за спільні кошти під час спільного проживання з чоловіком ОСОБА_8-сином відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, однак дані твердження не знайшли свого підтвердження, не були доказані відповідними та належними доказами, натомість, було встановлено, що будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_5

З врахуванням наведених даних, які у відповідності до вимог ст. вимог ст.61 п.3 ЦПК України, не підлягають доказування і договіру купівлі - продажу житлового будинку № 16 по вул..В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району (а.с.9-10) від 16 серпня 2011 року, де покупцем зазначено ОСОБА_5, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_4 не купувала зазначений будинок, жодним чином не має до нього відношення, на час придбання даного будинку не являлась членом сімї ОСОБА_5 і у неї відсутні правові підстави для вселення.

Стосовно вимог позивача про вселення малолітніх дітей ОСОБА_4, то відповідно вимог ст.156, 65 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди власника будинку (квартири) і всіх членів сімї, які проживають з наймачем, не потрібно.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти -члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено , що у вересні 2016 року ОСОБА_4 вибула з будинку № 16 по вул.В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району на інше постійне місце проживання. Даний факт був підтверджений та визнаний сторонами у справі .

Також в судовому засіданні було встановлено і підтверджено сторонами у справі, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинили ніяких перешкод у користуванні ОСОБА_4 житловим будинком .№ 16 по вул.В.Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району. ОСОБА_4 добровільно залишила житлове приміщення і перейшла проживати до своєї матері разом з малолітніми дітьми.

В позовній заяві ОСОБА_4 зазначає, що неодноразово зверталася до органів поліції щодо усунення перешкод з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_6, однак як вбачається із відповідей Томашпільського ВП, ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду матеріалів перевірки було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення відсутні (а.с.63,64).

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, як заявленим безпідставно.

Зокрема, суд зазначає, що вимога ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача та її малолітніх дітей є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки обставина, яка б підтверджувалась належними та допустимими доказами про незаконне її виселення із житлового будинку № 16 по вул. Терешкової в смт Вапнярка Томашпільського району, судом не встановлена. Позивачем ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами того факту, що відповідачі чинили перешкоди у користуванні житловим будинком, де вона прописана та факту, що вона не проживала у будинку ОСОБА_5 з незалежних від неї обставин.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки судом вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, окрім того, ОСОБА_4 не ставила питання щодо стягнення з відповідачів на її користь понесених судових витрат, відповідно судові витрати залишаються за нею ж.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 13, 41, 47, 55, 92, 129 Конституції України, ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст..ст. 317, 319, 321, 328, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 16, 27, 57, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 64, 150, 156, 158 ЖК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі служби в справах дітей Томашпільської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача та її малолітніх дітей відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текс рішення виготовлено 25 квітня 2017 року.

Суддя: ОСОБА_12