Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/249/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Панасюк І. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.01.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Свої вимоги мотивовано тим, що 14 січня 2005 року між сторонами укладено шлюб від якого вони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 27 листопада 2006 року їх шлюб було розірвано. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 5 березня 2007 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітків (доходів) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_2. 6 березня 2007 року Гайворонським районним судом видано виконавчий лист, який пред'явлено стягувачем до виконання. З цього часу він сплачував аліменти на утримання доньки. Наприкінці 2010 року він з колишньою дружиною порозумілися та почали проживати разом, вести спільне господарство, спільно піклуватися про дитину. З цього часу позивач припинив сплачувати аліменти, але з липня 2016 року вони знову перестали проживати однією сім'єю, а він поновив сплату аліменти на утримання неповнолітньої доньки. Проте у виконавчому провадженні за ним рахується заборгованість по аліментах в сумі 29 924 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 29 924 грн., яка виникла за період часу з січня 2011 року по липень 2016 року.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, суд не врахував ту обставину, що в період часу з 2011 року по липень 2016 року позивач працював, отримував заробітну плату, та добровільно забезпечував усім необхідним, як дитину так і відповідача, оскільки вони проживали однією сім'єю. Суд також не дав правової оцінки тій обставині, що з березня 2007 року по січень 2011 року він вчасно та в повному обсязі сплачував аліменти, а також те, що починаючи з серпня 2016 року він сплачує аліменти на утримання дитини.

Сторони повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися (а.с. 59 - 60).

Проте, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

У зв'язку з неявкою сторін та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що у період з 14 січня 2005 року по 27 листопада 2006 року сторони по справі перебували у шлюбі від якого у них народилася дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_3. Дитина лишилася проживати з матір'ю.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 5 березня 2007 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітків (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Виданий Гайворонським районним судом виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів пред'явлено стягувачем до виконання.

З проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості (а.с. 10) вбачається, що з грудня 2009 року по липень 2016 року ОСОБА_2 не сплачував аліменти на утримання дитини.

Факт несплати аліментів позивачем сторонами визнається, спір стосовно цієї обставини між ними відсутній.

Всього за період з 1 вересня 2006 року по 20 вересня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментах становила 29924 грн.

У період з квітня місяця 2011 року по липень 2016 року ОСОБА_2 проживав у АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4, вони вели спільне господарство,тобто проживали однією сім'єю.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що з 5 травня 2010 року по 10 червня 2014 року ОСОБА_2 працював на різних посадах ТОВ «Новогородецький кар'єр», а з 27 червня 2014 оку - працює машиністом Заваллівської філії ТОВ «Заваллівський графіт» (а.с. 1119), отримував заробітну плату.

Отже позивач по справі мав і має постійне місце роботу, сталий заробіток, але стягнення аліментів на заробітну плату звернено лише постановою державного виконавця від 2 серпня 2016 року (а.с. 9).

Також апеляційним судом встановлено, що 26 серпня 2016 року ОСОБА_2 переказав на користь дужі А.П. 1270 грн. (а.с. 20).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для його звільняє від сплати заборгованості по аліментах.

З таким висновком суду погодитися не можна так, як він не відповідає обставинам справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

За містом ч. ч. 1 - 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Конституція України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55 Конституції).

За ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки підставою для стягнення аліментів за рішенням суду є відсутність домовленості між батьками щодо участі в утриманні дитини та ухилення батька або матері, зокрема того з них, який поживає окремо від дитини, від виконання цього боязку (ст. 180, ст. 181 СК), то відновлення проживання платника аліментів (батька/матері) з дитиною та його безпосередня участь в утриманні дитини є обставиною, яка припиняє існування підстав для примусового стягнення аліментів.

У зв'язку з настанням таких обставин платник аліментів (боржник у виконавчому проваджені) має право на звернення з позовом про звільнення від встановленого рішенням суду обов'язку (припинення стягнення аліментів).

При цьому такі підстави для припинення стягнення аліментів є відмінними від тих, які передбачені ч. 2 ст. 197 СК України (тяжка хвороба або інші обставини, що мають істотне значення).

Посилання позивача в позові на ч. 2 ст. 197 СК України є помилковим.

Проте, відповідно до змісту ч. 4 ст. 10 ЦПК України, на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

У зв'язку з цим помилкова вказівка позивачем у позовній заяві ч. 2 ст. 197 СК України не є визначальною для вирішення спору так, як фактично в обґрунтування позову він посилався на інші обставини.

Суд першої інстанції лишив поза увагою вказані вимоги закону, не перевірив належним чином обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги та заперечення проти них, не дав належної оцінки наданим сторонам доказам, невірно визначив характер спірних правовідносин.

Так суд не врахував, що факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та їх дитиною - ОСОБА_4 з квітня 2011 року по липень 2016 року, ведення ними спільного господарства підтверджений наявними у справі письмовими доказами та показами допитаних у судовому засіданні свідків.

Відповідач цю обставину не заперечувала.

Крім того суд не врахував, що в цей період позивач мав постійну роботу і регулярний заробіток.

Відповідач визнавала, що позивач надавав їй кошти на потреби сім'ї у вказаний період часу.

Суд також не врахував, що в цей період аліменти з позивача в примусовому порядку не стягувалися і стягувач, ОСОБА_3, протягом п'яти років не зверталася до органів виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

ОСОБА_3 також не вказала суду на наявність інших джерел коштів, за рахунок яких вона утримувала дитину, що вказує на виконання позивачем, як батьком, обов'язку по утриманню дитини в період з квітня 2011 року по липень 2016 року.

Таким чином, у зв'язку з спільним проживанням позивачем з квітня 2011 рок по липень 2016 року з відповідачем та їх дочкою і виконанням обов'язку по утриманню дитини, стягнення примусово з нього аліментів за цей період буде неправомірним та несправедливим внасілок виконання ним свого батьківського обов'язку.

Отже він підлягає звільненню від сплати аліментів, але лише на цей період у сумі 27348 грн. (заборгованість з квітня по грудень (9 місяців) 2011 року - 2502 грн., заборгованість за 12 місяців 2012 року - 4512 грн., заборгованість за 12 місяців 2013 року - 5220 грн., заборгованість за 12 місяців 2014 року - 5220 грн., заборгованість за 12 місяців 2015 року - 5820 грн., заборгованість з січня по липень (7 місяців) 2016 року - 4074 грн.).

Проте твердження позивача про виконання ним свого обов'язку по утриманню дитини у період з січня по березень 2011 року не знайшло свого підтвердження доказами.

У зв'язку з викладеним та відповідно до присів ст. 309 ЦПК України ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати аліментів за період з квітня місяця 2011 року по липень місяць 2016 року у сумі 27348 (двадцять сім тисяч триста сорок вісім) грн., які стягуються на підставі виконавчого листа № 2-189 виданого за рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 5 березня 2007 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: