Справа № 201/2050/17-ц
Провадження № 2/201/1171/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання Бігдан А.І.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, орган опіки та піклування виконкому Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів-,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1Є.) звернувся до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2Д.), в обґрунтування якого посилається на те, що в період з 2006 року по квітень 2016 року він перебував у шлюбних відносинах з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На теперішній час син проживає разом із батьком та виявив бажання і в подальшому залишитися проживати разом з батьком. Тому позивач звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання його сина разом з ним, окрім того позивач просив суд стягувати з відповідача аліменти на утримання сина.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав в позові викладених, просив позов задовольнити.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні вважала вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню та просила їх задовольнити.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконкому Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглянути справу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Установлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, яке на цей час набрало законної сили.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ № 589294 (а.с. 12).

Після розірвання шлюбу позивач разом із сином переїхали до квартири № 31 по вул. В.Вернадського, буд.ЗЗ-Г у м. Дніпрі, у якій зареєстровані позивач, його мати та її батьки, а також дитина ОСОБА_5 (а.с. 16). Відповідно до акта обстеження умов проживання, складеного 26 січня 2017 року головним спеціалістом УССД ОСОБА_4, квартира, в якій вони проживають разом із сином складається з 3-х кімнат, для виховання та розвитку дитини створені умови для відпочинку та ігор, є окреме місце для відпочинку, створені належні умови для нормального розвитку та проживання (а.с. 22).

У 2008 році позивач з відповідачем придбали житловий будинок № 39 по вул. Соборна у с. Мала Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2008 року, який посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_6 Відповідно до цього договору їм належить по ? частині будинку. За цією адресою відповідач зареєстрована. Однак будинок непридатний для проживання, а новий будинок знаходиться у стані завершення робіт, помешкання не введено в експлуатацію, в ньому ніхто не проживає, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 16 січня 2017 року та довідкою від 16 січня 2017 року, що видані Петриківською селищною радою.

Позивач наразі працює в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на посаді начальника управління внутрішнього аудиту і має дохід за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року 112 056,41 гривень.

Згідно із медичною довідкою серії 10ААД № 920383 від 20 січня 2017 року позивач не знаходиться під наглядом психіатра, спиртними напоями не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризуєся позитивно, добре відноситься до сина.

Як було встановлено судом і не заперечувалося сторонами у справі, у грудні 2016 року син був влаштований позивачем до Комунального закладу освіти дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №14 компенсуючого (санаторного) типу. Відповідно до довідки цього закладу від 16 січня 2017 року за № 7 відповідач була в садочку один раз і не впізнала сина серед інших дітей, а дитина навіть емоційно не відреагувала побачивши маму.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 25 січня 2017 року відповідач в 2016 році не отримувала доходів, зареєстрована приватним підприємцем в податковій інспекції Петриківського району.

У ході вирішення цього спору відповідачем надано докази про те, що вона перервала свою відпустку по догляду за дитиною і на цей час працює в Університеті митної справи та фінансів на посаді викладача кафедри міжнародних економічних відносин на 0,25 ставки, позитивно характеризується за місцем роботи і винаймає житло на підставі договору оренди.

Згідно із висновком виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення.

Згідно із п. 4 ст. 18 Міжнародного пакту про громадські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР №2148-УІІ від 19 жовтня 1973 року) держави, які беруть участь у цьому пакті, зобовязуються поважати свободу батьків і у відповідних випадках опікунів, забезпечувати релігійне і моральне виховання своїх дітей відповідно до своїх власних переконань.

Згідно до приписів статті 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-ХІІ (798-12) від 27 лютого 1991 року, дата підписання Україною: 21 лютого 1990 року, набуття чинності для України: 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із положеннями ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із вимогами ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд при вирішенні цього спору звертає увагу на те, що відповідач не скористалась правом та не предявила зустрічний позов про визначення місця проживання дитини разом із нею та достовірно знаючи про те, що дитина наразі проживає із батьком не ставила питання та не предявила позов про відібрання дитини та повернення для проживання із нею.

Зважаючи на те, що дитина на цей час проживає із батьком і йому необхідно вживати заходів із оформлення дитини до навчального закладу, медичних закладів та інших органів і організацій, що здійснюють реалізацію права дитини на розвиток та виховання, у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову батька про визначення місця проживання дитини із ним, зважаючи на різне місце проживання із матірю дитини.

Ураховуючи, що визначення місця проживання дитини з батьком не суперечить закону та не порушує права дитини, відповідача, свобод та інтересів інших осіб, а також те, що позивач може створити необхідні умови для проживання та розвитку свого сина, задоволення гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із батьком буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам дитини.

Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що мати дитини у разі визначення місця проживання дитини із батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування або за рішенням суду.

Крім того, вона має право ініціювати питання про зміну місця проживання дитини.

При цьому слід відзначити, що при розгляді цієї справи суд не може застосувати до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року, яка надана представником відповідача, оскільки справа, судові рішення у якій переглядалися Верховним Судом України, розглядалася за позовами (первісним та зустрічним) обох батьків і суди вирішували питання про доцільність проживання дитини з одним із батьків, які обидва заявили позов про проживання дитини саме із кожним із них, а у цій справі спір розглядається лише за позовом батька і мати не ініціювала позову про визначення місця проживання дитини саме із нею.

На теперішній час позивач мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату, син знаходиться на утриманні свого батька, тому суд вважає за можливе стягувати з відповідача на користь батька аліменти на утримання сина в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку.

За таких обставин суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення частково з наведених підстав.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина з 06 лютого 2017 року.

На підставі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, орган опіки та піклування виконкому Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття у розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти на користь батька дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи стягнення з дня подання позову, а саме з 06 лютого 2017 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачений останнім судовий збір у сумі 640 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П.Ходаківський