У Х В А Л А

28.07.2017 Справа №607/10373/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Зарічної О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2016 року подав до суду позовну заяву до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання недійсним та скасування державного акта серії І-ТР №017190 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,073 га, виданого 18 листопада 1998 року на імя ОСОБА_2.

26 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти заборону відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь які дії по відчуженню стороннім особам належного йому на праві власності майна садового будинку, допоміжних споруд разом із земельною ділянкою площею 0,073 га згідно державного акту серії І-ТР №017190 від 18 листопада 1998 року, кадастровий номер :01:001:1954, які знаходяться за адресою: вул. Довга, 1, с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області та належать на праві власності відповідачу ОСОБА_3 В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що крім вказаної позовної заяви, в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває також цивільна справа за його позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання ОСОБА_3 за власні кошти привести самовільно зайняту ним земельну ділянку у попередній придатний для використання стан шляхом знесення самовільно збудованого на ній будинку із допоміжними приміщеннями та камяного паркану. З цих підстав вважає, що оскільки, відповідачі не виявили бажання укладати з ним будь які мирові угоди, у нього є усі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 намагатиметься вчиняти дії спрямовані на відчуження належного йому майна, зокрема садового будинку та допоміжних господарських споруд разом із земельною ділянкою, які знаходяться за адресою: вул. Довга, 1, с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області, а відтак, невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду в разі його задоволення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2017 року скасовано, питання щодо забезпечення позову передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

27 липня 207 року Тернопільським міськрайонним судом отримано матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову та 28 липня 2017 року вказані матеріали передані судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сливка Л. М., про що свідчить її підпис у відповідному журналі передачі судових справ та матеріалів судді.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд приймає до уваги наступні обставини:

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вимогами ч.ч.1-3 ст.151 ЦПК України встановлено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до розяснень наданих в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається з позовної заяви, предметом заявлених позивачем вимог до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області є визнання недійсним та скасування державного акта серії І-ТР №017190 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,073 га, виданого 18 листопада 1998 року на імя ОСОБА_2.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь які дії по відчуженню стороннім особам належного йому на праві власності майна садового будинку, допоміжних споруд разом із земельною ділянкою площею 0,073 га згідно державного акту серії І-ТР №017190 від 18 листопада 1998 року, кадастровий номер :01:001:1954, які знаходяться за адресою: вул. Довга, 1, с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області та належать на праві власності відповідачу ОСОБА_3 заявник обґрунтовував необхідність вжиття вказаних заходів забезпечення позову тим, що відповідачі у справі не виявили бажання укладати із ним будь які мирові угоди, у звязку із чим він вважає, що за вказаних обставин є усі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 намагатиметься та зможе вчинити дії спрямовані на відчуження належного йому майна, а саме: садового будинку та допоміжних господарських споруд разом із земельною ділянкою, які знаходяться за адресою: вул. Довга, 1, с. Петриків, Тернопільського району, Тернопільської області, стороннім особам, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому, заявником ОСОБА_1 не наведено доводів, вмотивованого обгрунтування та доказів щодо наявності намірів та/або вчинення відповідачем ОСОБА_3 будь яких дій на відчуження належного йому на праві власності майна стороннім особам та існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Разом із цим, суд критично оцінює доводи заявника про те, що небажання відповідачів укладати із ним мирову угоду є свідченням того, що відповідач намагатиметься відчужувати належне йому нерухоме майно на користь інших осіб, оскільки укладення мирової угоди є не обовязком, а правом, яким можуть скористатися сторони з метою врегулювання спору, та жодним чином не підтверджує наявність ризиків щодо відчуженням відповідачем нерухомого майна.

Посилання заявника на гіпотетичну можливість вчинення таких дій відповідачем ОСОБА_3 та наявності у звязку з цим ризиків утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, є припущенням та за відсутності доказів дійсних спроб відповідача відчужити спірне майно на користь третіх осіб, не може бути єдиною підставою для застосування запропонованого позивачем заходів забезпечення позову.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до переконання, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 151-153 Цивільного процесуального Кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_4