Справа №489/1683/17 03.08.2017 03.08.2017 03.08.2017
Провадження №22-ц/784/1726/17 Справа номер 489/1683/17 Головуюча першої інстанції: Тихонова Н.С.
Провадження номер 22-ц /784/1726/17 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

3 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Царюк Л.М.,

суддів: Козаченко В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем - Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2017 року за позовомДепартаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 про повернення надміру виплачених коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі - Департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення надміру виплачених коштів.

Департамент свої вимоги мотивували тим, що відповідач з 27 січня по 23 червня 2016 року отримував в Департаменті адресну допомогу, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, у розмірі 442 грн. щомісяця для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Під час повторного звернення відповідача з заявою за призначенням допомоги на період з 7 жовтня 2016 року, було встановлено, що ОСОБА_3 при призначенні йому вказаної допомоги з січня 2016 року надав недостовірну інформацію про своє працевлаштування, факт якого є правовою підставою для виплати зазначеної допомоги.

В звязку з такими обставинами виникла безпідставна переплата державних коштів по виплаті такої допомоги в сумі 1 326 грн., які відповідач відмовився добровільно повернути.

Посилаючись на вищевикладене, Департамент просив суд стягнути з відповідача надмірно виплачену та отриману державну допомогу у зазначеному розмірі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент просив рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги документ про працевлаштування відповідача, складений іншою державою, оскільки цей документ не легалізований відповідно до порядку консульської легалізації, що встановлюється Міністерством закордонних справ України, зокрема, Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні від 4 червня 2002 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-УП від 20 жовтня 2014 року ( з подальшими змінами) (надалі Закон № 1706-УП) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За змістом ч. 1 і 2 ст. 4 Закону № 1706-УП факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені у частині 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-УП довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Як встановлено судом, відповідно до положень Закону № 1706-УП ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеною особою, який був змушений покинути своє місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з тимчасовою окупацією та проведенням на цій території антитерористичної операції (а.с. 9).

Відповідно до пункту 5 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 1 жовтня 2014 року (надалі - Порядок) для отримання грошової допомоги уповноважений представник сімї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Порядок ведення обліку осіб, які переміщуються, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено 27 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Департаменку із заявою про отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.10).

Рішенням Департаменту праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 січня 2016 року ОСОБА_3 призначено допомогу як переміщеній особі, яка працює, на проживання в розмірі 442 грн. на місяць на період з 27 січня по 23 червня 2016 року (а.с.8).

За приписами п. 7 Порядку, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку, які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням служби зайнятості, або перебувають у трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період припиняється.

7 жовтня 2016 року відповідач повторно звернувся до позивача з заявою про продовження нарахування та виплат призначеної раніше допомоги (а.с. 7). Після цього звернення з'ясувалося, що позивач з 29 лютого до 7 серпня 2016 року працював за трудовим договором у м. Новий Санч республіки Польща.

29 грудня 2016 року Департамент повідомив позивача про виникнення переплати адресної допомоги у сумі 1326 грн. у звязку з тим, що період праці у республіці Польща не може бути зарахований як працевлаштування. За такого, на підставі п. 11 Порядку зобов'язали відповідача повернути переплачену суму державної допомоги до 20 березня 2017 року (а. 4, 23,24).

З пояснень представника Департаменту встановлено, що переплата виникла за період з 27 березня по 26 травня 2016 року у розмірі 442 грн. та з 27 травня по 23 червня 2016 року відповідно 884 грн.

Як вбачається з наданого відповідачем трудового договору у перекладі з польської мови, це договорі було укладено між громадянином республіки Польща ОСОБА_4 Гурка та відповідачем про те, що в період з 29 лютого по 7 серпня 2016 року останній буде працювати оператором обладнання з поверхневої обробки металів і нанесення покриття в різних товариствах.

Отже, з огляду на встановлені судом обставини та надані сторонами доказами, колегія суддів погоджується з висновками районного суду, що відповідач не надавав Департаменту недостовірну інформацію про своє працевлаштування, оскільки факт працевлаштування відповідача у республіці Польща підтверджується відповідним трудовим договором. Дані обставини працевлаштування ОСОБА_3 не спростовані Департаментом.

Постанова Кабінету Міністрів від 1 жовтня 2014 року № 505, що визначає механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщенням особам для покриття витрат на проживання, не містить будь-яких обмежень щодо працевлаштування таких осіб для призначення та виплати цієї допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий відповідачем трудовий договір має бути легалізований відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 4 червня 2002 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2002 року за № 535/6823 (надалі Інструкція), не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції вона встановлює порядок учинення консульської легалізації офіційних документів, складених за участю органів державної влади та органів місцевого самоврядування, або таких, що від них виходять, як на території України, так і за кордоном. Між тим, наданий відповідачем трудовий договір це індивідуальна угода між працівником та субєктом господарювання, що визначає обовязки сторін за цим договором, а тому ця угода не може вважатися офіційним документом, який визначає Інструкція.

Твердження представника Департаменту про те, що суд не врахував той факт, що відповідач при звернення до Департаменту 27 січня 2016 року надав недостовірну інформацію про працевлаштування, тоді як вже не працював з 16 січня 2016 року, не заслуговує на увагу з огляду на те, що представник Департаменту зазначив, що цей факт не вплинув будь-яким чином на права та законні інтереси позивача, оскільки переплата виникла в іншій період, а отже ці обставини не повязані з позовними вимогами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому підстави, передбачені ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308, 315ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_5