Справа № 306/999/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Маргіт» яке не брало участі у справі на рішення Свалявського районного суду від 30 травня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Солочинської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинне будівництво,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Солочинської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинне будівництво. Позов обґрунтовував тим, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №023816 його батько ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0100, яка розташована в с. Солочин, 4а Свалявського району для будівництва та обслуговування житлового будинку. На даній ділянці розташований будинок батька площею 272,9 кв.м. В період з 2014 по 2017 рік ним за згодою власника земельної ділянки зведено житловий будинок. Посилаючись на те, що ним не порушено права інших осіб при будівництві будинку, а власник земельної ділянки ОСОБА_2 не заперечує проти визнання за ним права власності на будинок, просив на підставі ст.ст. 375, 376 ЦК України визнати за ним право власності на житловий будинок б/н в с. Солочин Свалявського району.

Рішенням Свалявського районного суду від 30 травня 2017 року даний позов задоволено.

На дане рішення ТзОВ «Маргіт» яке не брало участі у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0100 розташована в межах залягання корисних копалин загальнодержавного значення Голубинського родовища, дозвіл на користування надрами щодо якого має апелянт. Оскільки позивачем не отримано погодження відповідного органу державного гірничого нагляду, то таке будівництво здійснено з грубим порушенням санітарних та екологічних норм, а тому позов не можу бути задоволено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, вважає що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно з державним актом на право власності на землю, виданим 23 жовтня 2006 року ОСОБА_2, останньому передано у приватну власність 0,25 га землі для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :03:001:0100 (а.с. 5). На даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, що належить ОСОБА_2 загальною площею 272,9 кв.м. (а.с.6).

Відповідно до технічного паспорту, виданого на імя ОСОБА_1, у 2017 році на даній земельній ділянці завершено будівництво житлового будинку загальною площею 230,4 кв.м. (а.с.8-15).

Також з матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2002 року ТзОВ «Маргіт» отримало спеціальний дозвіл на користування надрами ліцензію № 2651: на видобування мінеральних лікувально-столових вод для промислового розливу та мінеральних лікувальних вод для внутрішнього застосування у лікувальних цілях ділянки «Маргіт-1» (свердловина №7-гп) та ділянки «Маргіт-2» (свердловина №9-р) Голубинського родовища, що знаходиться в с. Солочин в ур. «Біласовиця», зі строком дії спеціального дозволу на користування надрами до 01.03.2032 року (а.с.57).

Згідно протоколу Державної комісії України по запасах корисних копалин № 1392 від 14.11.2007 р. достовірно вбачається, що свердловини № 7-гп та № 9-р, розташовані на ділянках «Маргіт-1» та «Маргіт-2» Голубинського родовища мінеральних вод, знаходяться в межах другої зони санітарної охорони і гірничого-санітарного округу курорту «Поляна», які встановлено постановою Ради Міністрів УРСР від 20.06.1973 р. № 282. Границі ділянок «Маргіт-1» та «Маргіт-2» Голубинського родовища визначені у межах ІІ-го поясу зони санітарної охорони кожної з експлуатаційних свердловин та розділені між собою руслом р. Піня (а.с.58-67).

Відповідні межі площ залягання корисних копалин (формування мінеральної води) Голубинського родовища свердловин № 7-ГП та 9-3 водозабірних ділянок «Маргіт-1» та «Маргіт-2» також винесено в натурі, що підтверджується Актом Державного підприємства «Закарпатгеодезцентр» від 04.12.2014 р. (а.с.69).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим № :03:001:0100 (площею 0,25 га, за адресою с. Солочин, 4А Свалявського району) на якій здійснено самочинне будівництво спірного житлового будинку розташована в межах площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення Голубинського родовища свердловини №7-ГП (а.с.70-73).

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 р. № 827 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» - мінеральні підземні води (лікувальні, лікувально-столові, природні столові) віднесено до переліку корисних копалин загальнодержавного значення.

Статтею 93 Водного кодексу України встановлено, що з метою охорони водних об'єктів у районах забору води для централізованого водопостачання населення, лікувальних і оздоровчих потреб встановлюються зони санітарної охорони, які поділяються на пояси особливого режиму (ч. 1.). Межі зон санітарної охорони водних об'єктів встановлюються місцевими радами на їх території за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища (ч.2.). Режим зон санітарної охорони водних об'єктів встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.3.).

Так, рішенням облвиконкому Закарпатської обласної ради № 27 від 22.01.1973 року з метою збереження Голубинського родовища мінеральних вод від передчасного псування та бактеріального забруднення були встановлені межі округу і зон гірничо-санітарної охорони санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття» та «Квітка полонини» (а.с.74-76).

Вказане рішення було затверджено Постановою-Ради Міністрів Української PCP від 20.06.1973 року № 282, чинною на час існування спірних правовідносин та норми якої на сьогоднішній день не скасовані.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2024 від 18.12.1998 року «Про правовий режим зон санітарної охорони водних об'єктів» передбачено, що для підземних джерел водопостачання здійснюється регулювання відведення територій під забудову населених пунктів та благоустрій населених пунктів і окремих будівель, їх централізоване водопостачання та каналізування.

Згідно із частинами першою та другою статті 58 КпН України забороняється проектування та будівництво населених пунктів, промислових комплексів та інших обєктів без попередньо геологічного вивчення ділянок надр, що підлягають забудові. Забудова площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення, а також будівництво на ділянках їх залягання споруд, не повязаних з видобуванням корисних копалин, допускаються тільки у виняткових випадках лише за погодженням з відповідними територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду. При цьому повинні здійснюватися заходи, які б забезпечували можливість видобування з надр корисних копалин.

Порядок забудови площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3. ст. 58 Кодексу України про надра).

Відповідно до вимог пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 р. № 33 "Про затвердження Положення про порядок забудови площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення" (далі - Положення № 33), зазначене Положення встановлює єдиний порядок забудови площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення і є обов'язковим для всіх підприємств, установ, організацій та громадян, які здійснюють проектування і будівництво населених пунктів, промислових комплексів та інших об'єктів на території України.

Згідно п. 2. Положення № 33 забудова площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення (надалі - забудова), а також будівництво на ділянках їх залягання споруд, не пов'язаних із видобуванням корисних копалин, допускається тільки у виняткових випадках лише за погодженням із відповідними територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду на основі спеціальних дозволів, що видаються відповідними Радами народних депутатів, на території яких знаходяться ці корисні копалини.

Пункт 3 Положення № 33 передбачає, що вибір площадок, розроблення містобудівної проектної документації на забудову здійснюється лише за наявності гірничо-геологічного обґрунтування і підлягають погодженню з територіальними геологічними підприємствами, органами державного гірничого нагляду та охорони навколишнього природного середовища.

Системний аналіз вимог вищенаведених законодавчих і нормативних актів у їх сукупності свідчить, що законодавством передбачено обов'язковість погодження проектування і забудови земельних ділянок, що розміщені в межах залягання Голубинського родовища мінеральних вод (тобто, в межах залягання корисних копалин загальнодержавного значення), з територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду.

Отже, ще до початку будівництва на земельних ділянках, котрі розташовані в межах площ залягання корисних копалин Голубинського родовища мінеральних вод, забудовник зобовязаний попередньо отримати погодження на будівництво від відповідного територіального геологічного підприємства та органу державного гірничого нагляду.

Однак в порушення наведених правових норм, будівництво спірного житлового будинку здійснено без жодного погодження з відповідними територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як розяснено в п.16 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Оскільки в даному випадку позивач не отримав відповідного погодження (дозволу) територіального геологічного підприємства та органу державного гірничого нагляду, то таке будівництво здійснено з істотним порушенням санітарних та екологічних норм, що унеможливлює визнання прав власності на підставі ст. 376 ЦК України.

Також таке будівництво безпосередньо порушує права апелянта, як користувача надрами.

При цьому колегією суддів враховано правову позиція ВСУ у постанові від 02.03.2016 року по справі № 6-427ц16, яка в силу вимог ч. 1. ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції.

З таких обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1463 грн.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст. 376 ЦК України, статей 88, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

рішив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маргіт» яке не брало участі у справі, задоволити.

Рішення Свалявського районного суду від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Солочинської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинне будівництво, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маргіт» судові витрати у розмірі 1463 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________