Справа № 352/2009/15-ц
Провадження № 22-ц/779/100/2017
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 18 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувсяв суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у липні 2015 року відповідач звернувся із заявою на імя начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, в якій поширив інформацію, в тому числі - «в липні місяці 2014 року ОСОБА_2 попередив дружину свого брата, щоб вона не зривала плоди з нашого боку, бо він обприскав виноград і смородину «шпорами» і бактеріями туберкульозу. Це було мокротиння хворих людей, які утримуються в СІЗО. Я зі своєю дружиною на власні вуха це почув». Вказана інформація є неправдивою та принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок розповсюдженої інформації йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях. Посилаючись на вказані обставини просив визнати поширену інформацію недостовірною й такою, що порушує його права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію; зобовязати відповідача спростувати дану інформацію та стягнути з нього завдану моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 18 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, відомості, викладені у заяві ОСОБА_3 від 19 липня 2015 року, адресованій начальнику управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_4, а саме в частині: «в липні місяці 2014 року ОСОБА_2 попередив дружину свого брата, щоб вона не зривала плоди з нашого боку, бо він обприскав виноград і смородину «шпорами» і бактеріями туберкульозу. Це було мокротиння хворих людей, які утримуються в СІЗО. Я зі своєю дружиною на власні вуха це почув».

Зобовязано ОСОБА_3 спростувати відомості, поширені ним 19 липня 2015 року у заяві, адресованій начальнику управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_4, у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом направлення заяви з публічним вибаченням перед ОСОБА_2 про те, що ним поширена недостовірна інформація, така, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію як лікаря дерматолога медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Івано-Франківській області та громадянина, не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 1 000,00 грн моральної шкоди.

Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 При цьому не врахував, що метою його звернення до керівника Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області про поведінку їхнього працівника було не розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація його права, визначеного ст.40 Коституції України. Аналогічно як і звернення до правоохоронного органу, компетенцією якого є перевірка цієї інформації.

Крім того вказує, що місцевим судом не встановлено фактичних обставин справи. Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що він 19 липня 2015 року звернувся з заявою до начальника Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_4 про незаконні дії позивача щодо розповсюдження спор туберкульозу. Однак, в своїй заяві він жодним чином не посилався на ці обставини. Натомість тільки зазначив, що цю інформацію вони з дружиною почули зі слів самого ОСОБА_2, який вказував на «бактерії туберкульозу». Крім того, встановивши, що позивач працює на посаді лікаря дерматовенеролога медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ДПтС України в Івано-Франківській області, місцевий суд водночас зобовязав його спростувати відомості щодо ОСОБА_2 як лікаря-дерматолога медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Івано-Франківській області.

Також суд безпідставно не прийняв до уваги його пояснень як свідка та пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтвердили обставини зазначені у заяві. Жодний свідок не вказував на неприязні стосунки із позивачем, тому лише сам факт їх родинних стосунків не міг бути підставою для їх критичної оцінки.

Неправильним є і висновок суду щодо розповсюдження в його заяві інформації між трудовим колективом медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12. Вважаючи доведеною цю обставину поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд разом з тим не взяв до уваги, що його заява адресована тільки керівнику Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області. Відтак, в Івано-Франківську установу виконання покарань №12, де працює позивач, він не звертався. А тому, враховуючи його звернення до керівника ДПтС України в Івано-Франківській області та встановивши факт розповсюдження недостовірної інформації між трудовим колективом медичної частини Івано-Франківської установи покарань №12 місцевий суд не залучив до участі в справі як співвідповідача Державну пенітенціарну службу України в Івано-Франківськійй області, якою і поширено відомості, зазначені в його заяві.

На думку апелянта, зобовязавши його спростувати відомості у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, зокрема шляхом направлення заяви з публічним вибаченням, суд не врахував, що ця заява не була ні публічна, ні відкрита, а лише адресована конкретній посадовій особі. Більше того, такий спосіб спростування не передбачений нормами ст. ст. 275, 277, 278 ЦК України.

Помилковим є і висновок щодо стягнення моральної шкоди в сумі 1000,00 грн, оскільки позивачем не представлено суду будь-яких доказів заподіяння йому такої шкоди чи втрат немайнового характеру.

Посилаючись на вищезазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Як вбачається з матеріалів справи у липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до начальника Державної пенітенціарної служби в Івано-Франківській області ОСОБА_4 із заявою, в якій, в тому числі, вказав, шо «в липні місяці 2014 року ОСОБА_2 попередив дружину свого брата, щоб вона не зривала плоди з нашого боку, бо він обприскав виноград і смородину «шпорами» і бактеріями туберкульозу. Це було мокротиння хворих людей, які утримуються в СІЗО. Я зі своєю дружиною на власні вуха це почув».

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 покликався на те, шо поширена відповідачем інформація є неправдивою, принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що поширена 19 липня 2015 року в заяві ОСОБА_3 інформація не є оціночним судженням, а є його фактичним твердженням, що містить недостовірні відомості, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 Тому зобовязав відповідача спростувати ці відомості у спосіб найбільш близький до способу їх поширення. Суму на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн визначено судом виходячи з характеру і тривалості страждань, стану здоровя позивача, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди. А також врахував при цьому вимоги розумності та справедливості.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова) роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктами 18, 19 постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

На необхідність розрізняти факти та оціночні судження вказується також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії». При цьому зазначено, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів правдивості інформації, що поширена ним відносно ОСОБА_2

При цьому не заслуговують на увагу посилання апелянта, що обставини зазначені у заяві підтверджено поясненями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким суд не дав належної оцінки.

Встановлено, що такі є родичами ОСОБА_3, тому їх покази суд правильно оцінив критично.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта щодо розповсюдження вказаної у заяві інформації між трудовим колективом медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Івано-Франківській області, що підтверджується поясненнями допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, що звільняє його від відповідальності. Згідно вимог діючого законодавства поширенням інформації вважається доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відомості, викладені ОСОБА_3 у заяві начальнику управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_4 від 19 липня 2015 року були недостовірними, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо його звернення в порядку реалізації права, визначеного ст. 40 Конституції України.

У п.16 вищезазначеної постанови роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Проте, згідно з положенням про Державну пенітенціарну службу України Державна пенітенціарна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції і який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до п.п.24-26 вказаної постанови, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації нормами статей 16, 277 ЦК не передбачений.

Оскільки даних розяснень місцевий суд не врахував, тому помилково зобовязав ОСОБА_3 також у заяві вибачитись перед ОСОБА_9

Відтак, рішення Тисменицького районного суду від 18 листопада 2016 року в частині визначення способу спростування відомостей підлягає зміні. Відповідно з резолютивної частини рішення суду слід виключити посилання на публічне його вибачення перед ОСОБА_2

Щодо відшкодування моральної шкоди судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зважаючи на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації завдало душевних страждань ОСОБА_2, які полягали у порушенні стосунків з оточуючими людьми. А саме порушення стосунків з членами трудового колективу медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ДПтС України в Івано-Франківській області та формування в оточуючих думки про нього як лікаря не професіонала, а також правопорушника. Та виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості обґрунтовано визначив її розмір у 1 000,00 грн.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування судового рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 18 листопада 2016 рокув частині визначення способу спростування відомостей змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду посилання на публічне вибачення перед ОСОБА_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_10