У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: відповідача і представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Березнівського районного суду від 7 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Березнівського районного суду від 7 квітня 2017 року Публічному акціонерному товариству комерційному банкові "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст.ст. 2, 8 ЦПК України та розясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" щодо його законності та обґрунтованості.

Вважає, що суд належним чином не дослідив термін дії кредитної картки, що призвело до неповного дослідження обставин справи, що потягло ухвалення незаконного рішення. Кредитним договором встановлено строк виконання зобов'язання до листопада 2015 року. Натомість з позовом до ОСОБА_1 банк звернувся 28 січня 2017 року, тобто в межах загальної позовної давності у три роки відповідно до 257 ЦК України.

Посилався на те, що пунктом 2.9 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137, визначено, що кредитна лінія від операції з платіжними картками відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту (заборгованості або граничної суми) кредитування.

Поза увагою суду залишено, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг картка дійсна до останнього календарного дня місяця, що вказані на ній. Тобто строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця на картці листопад 2015 року.

З урахуванням вимог ст.ст. 256, 253, 261 ЦК України щодо позовної давності позивач зазначав, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення з'ясування обставин справи, що в подальшому призвело до неналежної оцінки доказам по справі.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що банком пропущено позовну давність, а тому правильно відмовив йому з цих підстав у задоволенні позову до ОСОБА_1

Матеріалами справи встановлено, що 12 січня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав відповідачу кредит розміром у 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив своє волевиявлення на те, що підписана ним заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають між ним і ПАТ КБ "Приватбанк" укладений договір приєднання (а.с. 5-5.зв; 6-7; 8-31).

На виконання умов договору відповідачу було надано банком кредитну картку "Універсальна" (а.с. 5-5.зв.).

Вважаючи, що унаслідок прострочення виконання кредитних зобовязань у ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2016 року виникла заборгованість перед кредитодавцем у розмірі 23 169, 87 гривень, яка складається з 180,80 гривень заборгованості за кредитом, 17 109, 96 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом, 4 299,59 гривень заборгованість за пенею та кредитом, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 штрафу (фіксована частина) та 1 079,52 гривень штрафу (процентна складова), у січні 2017 року, банк 6 лютого 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення зазначеної заборгованості.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зясовано судом першої інстанції з розрахунку заборгованості за договором б/н від 12.01.2012 року, останній платіж на виконання зобовязань перед ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_2 було здійснено 6 листопада 2012 року (а.с. 3).

Разом з тим, ним правильно не враховано обставину сплати 12 червня 2014 року 10, 41 гривень на користь позивача, адже це зарахування було здійснено в порядку автоматичного погашення простроченої заборгованості з картки №22**61. Тобто волевиявлення відповідача на зазначену сплату не було, а тому перебіг позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України не переривався.

Норми ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України дають визначення позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також передбачають тривалість загальної позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У засіданні суду першої інстанції відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до спірних відносин і відмову в звязку з цим у задоволенні позову.

Висновки суду про застосування позовної давності колегія суддів знаходить обґрунтованими. Підстав для поновлення пропущеного матеріального строку не вбачає через відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк" для цього поважних причин; тим більше, позивач клопотання про поновлення позовної давності не заявляв.

Оскільки останній платіж здійснено 6 листопада 2012 року, а право вимоги на стягнення кредитної заборгованості виникло в банку з дати наступного платежу, тобто з 25 грудня 2012 року, тому позовна давність закінчилася 25 грудня 2015 року (25 грудня 2012 року + 3 роки). З відповідним позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся лише 6 лютого 2017 року, тобто через понад один рік один місяць після спливу матеріально-правового строку, встановленого законом для звернення до суду за хистом своїх цивільних прав (а.с. 1).

Щодо строку дії картки, то із заяви відповідача від 12 січня 2012 року (а.с. 5-5. зв.) дію картки, виданої ОСОБА_2, та її номер не зазначено, а під час розгляду справи в суді попередньої інстанції її надано не було, що унеможливлює встановити строк її дії.

Відповідно до законодавства, що регулює кредитні правовідносини, облік усіх операцій за договором банківського кредиту покладений на кредитора. Отже, саме банк зобов'язаний надати суду документи, де встановлено строк дії картки, виданої відповідачу. Однак таких документів позивач суду не надав.

Надану ж районному суду довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (картрахунок 595078 від 12.01.2012), де вказано про строк дії картки до 11/15, тобто до листопада 2015 року, правильно залишено судом без уваги, адже через відсутність обов'язкових реквізитів з урахуванням вимог ст. 59 ЦПК України її оцінено як недопустимий доказ у справі.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин застосування норм матеріального права, на чому наполягав позивач, унеможливлюються обставиною спливу позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові саме з підстави пропуску цього матеріально-правового строку.

Оскільки судом спростовано доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи через нехтування доказом про термін дії кредитної картки 595078, тому вони не заслуговують на увагу колегії суддів.

Інші покликання про недодержання норм процесуального права спростовуються тим, що ці порушення закону, на існуванні яких наполягав позивач, не призвели до неправильного вирішення справи, а тому в будь-якому випадку не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення (ч. 3 ст. 309 ЦПК України).

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з твердженнями автора скарги про неправильне застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції вимог закону при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" відхилити, а рішення Березнівського районного суду від 7 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: