АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5563/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Колесник О.Е

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення неустойки,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку неустойку за невиконання зобовязання.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_5 27.05.2013 року був укладений договір позики, а в подальшому були укладені додаткові договори, відповідно до яких ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 6525 доларів США за умови повернення згідно із встановленого у договорі графіку.

В забезпечення виконання ОСОБА_5 його зобовязань з повернення боргу за договором позики та додаткових угод до нього мід ним (ОСОБА_3В.) та ОСОБА_6 27 травня 2014 року укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився за повернення ОСОБА_5 позичених коштів як солідарний боржник, а також сплатити проценти за користування цими коштами, три проценти річних, неустойку, компенсувати збитки і відшкодувати моральну шкоду.

Він (позивач) виконав свої вимоги за договором, однак ОСОБА_5 у встановлений договором строк позику в сумі 4845 доларів США не повернув, внаслідок чого виникла неустойка, передбачена п. 7 договору позики, в розмірі 3 % від неповернутої суми, що складає за період з 28.08.2014 року по 20.07.2015 року суму еквіваленту 1 040 645,45 грн., яку ОСОБА_3 просив сягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року в задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року вищевказане рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 неустойку за період з 28 серпня 2014 року по 20 липня 2015 року в розмірі 106 662 грн.19 коп. та по 503 грн. 33 коп. судового збору з кожного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, враховуючи висновки та мотиви, з яких скасовано рішення апеляційного суду, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питания: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як встановлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, 27 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики. За умовами вказаного договору ОСОБА_5 отримав в позику від позивача валютні цінності на суму 5 310 доларів США.

27 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до договору позики від 27 травня 2013 року. Згідно умов вказаної додаткової угоди, позикодавець додатково передав позичальнику, а позичальник прийняв від позикодавця у власність валютні цінності у вигляді в натурі на суму 810 доларів США.

Крім того, 27 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір про заставу майна з передачею майна заставодержателю, яким встановлено право заставодержателя у випадку невиконання заставодавцем своїх зобовязань за договором отримати задоволення своїх вимог за рахунок продажу заставного за цим договором майна або шляхом обернення його у свою власність.

27 травня 2014 року між позивачем та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода № 2 до договору позики від 27 травня 2013 року, за умовами якої позикодавець додатково передав позичальнику, а позичальник прийняв від позикодавця у власність валютні цінності в натурі на суму 405 доларів США.

В забезпечення виконання ОСОБА_5 зобовязань за договором позики від 27 травня 2013 року та додаткових угод до нього, між позивачем та ОСОБА_6 27 травня 2014 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 поручився перед позивачем за повернення ОСОБА_5 позичених коштів, сплати неустойки як солідарний боржник (п.п.1.1,1.2).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 553, 543 ЦК України поручитель відповідає перед кредиторами за порушення зобов'язання боржником. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників, так і будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 1 «Закону України «Про заставу» застава це спосіб забезпечення зобовязань, якщо інше не встановлено цим законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ст. 44 Закону України «Про заставу» заклад застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо настання терміну виконання зобов»язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якшо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п»ятидесяти відсотків (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду.

Реалізація заставного майна, на яке звернуто стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено законом цим Законом чи договором.

Статею 21 вищевказаного Закону передбачено, що реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором, а державних підприємств та відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації, всі акції яких перебувають у державній власності, - виключно з аукціонів (публічних торгів).

Відповідно до 11 Закону Укарїни «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим законом.

Взаємні права і обов»язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено цим законом.

Реєстрація обтяженя надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим законом(ст. 21).

Відповідно до ч. 4 договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю від 27 травня 2013 року в разі настання прострочення заставодавця (позичальника) за основним договором, заставодержатеть має право: продати майно, що є предметом застави за цим договором будь-якій особі-покупцю за ціною та на умовах на розсуд заставодержателя, задовольнивши за рахунок такого продажу всі свої вимоги до заставодавця; обернути майно, що є предметом застави за цим договором, у свою власність без жодної компенсації можливої різниці між вартістю предмета застави та суми зобов»язання за основним договором.

Відповідно до п. 7 договору позики від 27 травня 2013 року за прострочення виконання зобов»язань з повернення будь-якої визначеної умовою п. 2 цього договору частини позики, в тому числі й всю неповернуту частину позики на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України відповідно до п. 5 цього договору, позичальник зобов»язаний сплатити на користь позикодавця неустойку в розмірі 3% від неповернутої частини позики за кожен день такого прострочення.

Згідно п. 8 вищевказаного договору, в разі, якщо прострочення позичальника з повернення позикодавцеві будь-якої зазначеної в п. 2 цього договору частини позики триватиме більше двох календарних місяців, позикодавець має право обернути у свою власність майно, що є заставою відповідно до наступного договору застави майна, задовольнивши за його рахунок свої вимоги до позичальника щодо повернення позиченої відповідно до п. 1 цього договору суми коштів, нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та у повному обсязі погасити заставним майном вимоги до позичальника щодо неустойки відповідно до п. 7 цього договору.

Пунктом 4 додаткової угоди від 27 травня 2013 року передбачено, що умови цієї додаткової угоди та договору позики від 27 травня 2013 року з обумовленими цією додатковою угодою змінами стосуються і договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю, укладеного сторонами 27 травня 2013 року в забезпечення виконання позичальником його зобов»язань за договором позики від 27 травня 2013 року.

Аналогічні вимоги передбачені і п. 4 додаткової угоди № 2 від 27 травня 2014 року.

Таким чином, угодами сторін передбачено лише можливість ОСОБА_3 звернути стягнення на заставне майно, що не позбавляє його права задовольнити свої вимоги іншим, передбаченим законом способом.

Як вбачається з матеріалів справи, заставне майно було передане заставодержателю ОСОБА_3 на забезпечення договору позики, укладеного 27 травня 2013 року.

Відомостей про задоволення вимог ОСОБА_3 за рахунок заставленого майна, в тому числі вимог щодо стягнення неустойки, що передбачено п.3.3 договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю від 27 травня 2013 року, матеріали справи не містять.

Таким чином, посилання представника ОСОБА_5 на те, що сума заборгованості за вищевказаним договором позики була погашена ще у жовтні 2014 року, не можуть бути прийняті судом, оскільки ним не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження погашення ним заборгованості за договором позики, укладеним 27 травня 2013 року або задоволення вимог ОСОБА_3 за рахунок предмета застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи сума боргу за договором позики складає 4 845 дол. США, що згідно курсу долара США до гривні станом на 20.07.2015 року складає 106 662,19 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до 106 662,19 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України вказане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст.309, ст. ст., 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року скасувати.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 неустойку за період з 28 серпня 2014 року по 20 липня 2015 року в розмірі 106 662,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1060,60 грн., по 530,30 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: