ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
27 листопада 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
31 серпня 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, вимоги по якій в ході розгляду справи були зменшені, про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що між нею та відповідачем був укладений усний договір, за яким 01.09.2013 року позивач надала відповідачу позику на ведення підприємницької діяльності в розмірі 1 600,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей саме у зазначеному розмірі ОСОБА_2 склав письмову розписку №1, якою він зобов'язався повернути позику до 15 вересня 2014 року. В подальшому 06.09.2013 року позивач знову надала відповідачу позику на ведення підприємницької діяльності в розмірі 14 000,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей у зазначеному розмірі ОСОБА_2 складено письмову розписку №2, якою він зобов'язався повернути позику з урахуванням відсотків за користування позикою у розмірі 10% в місяць від основної суми боргу в строк до 15 вересня 2014 року. 13.10.2014 року на чергову вимогу позивача повернути позику, ОСОБА_2 власноруч склав розрахунок відсотків за користування позикою, якою погодив з позивачем загальну суму боргу, що склала 33 800, 00 доларів США, сумою еквівалентною 437 807,41 грн. на момент пред'явлення вимоги та відтермінуванням погашення боргу до 02 листопада 2014 року. Однак до цього часу відповідачем грошові кошти не повернуті.
В судове засідання позивач не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, який був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, за викликом суду не з'явився, не використавши наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
З матеріалів справи встановлено, що 01 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір у формі розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кошти в розмірі 1 600,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей саме у зазначеному розмірі ОСОБА_2 складено письмову розписку №1, якою він зобов'язався повернути позику до 15 вересня 2014 року (а.с.7).
В подальшому 06 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір у формі розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кошти в розмірі 14 000,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей саме у зазначеному розмірі ОСОБА_2 складено письмову розписку №2, якою він зобов'язався повернути позику з урахуванням відсотків за користування позикою у розмірі 10% в місяць від основної суми боргу в строк до 15 вересня 2014 року.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Суд оцінюючи такі розписки-договори в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладені договори позики, письмова форма яких внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.
Як вбачається з текстів розписок, позивачем надані відповідачу кошти, тобто свої зобов'язання ОСОБА_1 виконала в повному обсязі.
Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані.
Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України).
За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.
Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.
У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.
Із розписки, підписаної ОСОБА_2 01.09.2013 року вбачається, що він взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти у розмірі 1600 доларів США до 15.09.2014 року (а. с. 7).
Таким чином, зобов'язання з повернення коштів ОСОБА_2 підтвердив своїм підписом. Відповідач про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у розписках, не клопотав.
Більш того, 13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 власноруч склав розрахунок відсотків за користування позикою, якою погодив з позивачем загальну суму боргу, що склала 33 800, 00 доларів США, сумою еквівалентною 437 807,41 грн. на момент пред'явлення вимоги.
Такі дії відповідача свідчать про підтвердження останнім взятих не себе зобов'язань з повернення позичених грошових коштів.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як зазначалось, договором позики від 01.09.2013 року не була передбачена сплата проценті за користування грошовими коштами, тому позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики. Розрахунковим періодом в даному випадку є період з 16.09.2014 року (наступний день після граничного строку повернення коштів, що зазначений у розписці від 01.09.2013 року) по 30.08.2017 року (як зазначає позивач у розрахунку до поданої заяви від 08.11.2017 року).
Договором позики від 06.09.2013 року встановлена сплата відсотків за користування коштами у розмірі 10 % в місяць. Розрахунковим періодом в даному випадку є період з 06.09.2013 року (дата укладання договору) по 30.08.2017 року (як зазначає позивач у розрахунку до поданої заяви від 08.11.2017 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання взятих перед ним зобов'язань, тому окрім суми боргу він має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України:три відсотки річних від простроченої суми та інфляційні втрати.
Разом з тим, як вбачається з правової позиції Верховного суду України, яка висловлена в постанові від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Таким чином, установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписок, за змістом яких ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті, позивач помилково застосовує у наданому розрахунку до грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.
З наведених підстав у задоволенні вимог про стягнення боргу в частині відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, визначеного у доларах США, суд відмовляє.
При цьому, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 р., відповідно до якої аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.
Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».
Аналогічна правова позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Суд також враховує положення ч.2 ст.533 ЦК України, а також ч.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України відповідної валюти на день ухвалення рішення.
Оскільки на день ухвалення судового рішення (27 листопада 2017 року ) курс долара США по відношенню до гривні становить 26,91, то загальна сума, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, підлягає обчисленню виходячи з цього курсу.
Суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку не погоджується з ним та вважає за необхідне надати власний розрахунок суми боргу.
Загальна сума боргу за договором позики від 06.09.2013 року, яка розрахована за період з 16.09.2014 року по 30.08.2017 року /1079 днів прострочення/ - для розрахунку3% річних, та за період з 06.09.2013 року по 30.08.2017 року /1455 днів прострочення/ - для розрахунку процентів за користування кредитом, становить 560227,70 грн. та складається з наступного:
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним договором позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Розмір задоволених позовних вимог становить 56,41 %, таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 4512,80 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 11, 60, 62, 81, 88, 130, 174, 214, 215, 224-226, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, суму боргу у загальному розмірі 631087,21 грн. та понесені нею судові витрати в розмірі 4512,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова