АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1852/17 Справа № 175/2536/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_2, законним представником якого є ОСОБА_4, звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 протягом всього часу проживання позивача разом з батьком, не приділяла увагу сину, не цікавилась його соціальним становищем, не надавала матеріальну допомогу на утримання, що свідчить про відсутність інтересу з боку відповідача як матері до виховання, розвитку і участі в житті позивача. Окрім цього, на думку ОСОБА_2 така поведінка відповідача свідчить про невиконання своїх батьківських обов'язків, покладених на неї сімейним законодавством.

У зв'язку з чим, враховуючи всі уточнення, ОСОБА_2 просив суд позбавити ОСОБА_3 відносно нього батьківських прав та стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Положеннями ст. 150 СК України, передбачені обов'язки батьків щодо виховання і розвитку дитини.

Із матеріалів справи вбачається, що з 31 липня 1999 року по 04 лютого 2004 рік ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого вони мають сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу спочатку проживав з відповідачем, а згодом разом з батьком.

Відповідно до висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, наданого Дніпропетровською районною державної адміністрацією Дніпропетровської області від 29 липня 2016 року, вирішувати питання про позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_2 буде за доцільне в судовому порядку, так як обґрунтовані та безспірні підстави для вжиття таких заходів відсутні.

Водночас, ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується характеристикою від 25 серпня 2016 року, згідно змісту якої відповідач спокійна, врівноважена, відповідальна, цілеспрямована, творча та працелюбна людина, має гідні життєві пріоритети та орієнтири, а також відрізняється постійним прагненням до професійного розвитку та самовдосконалення.

Також, в матеріалах справи наявні письмові звернення відповідача на адресу сина щодо надання йому матеріальної допомоги, а також пропозицій щодо подальшого їх спілкування як матері та сина.

Відповідно до ст. 164 СК України, матір або батька може бути позбавлено батьківських прав відносно їх дітей у разі, якщо батьки: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями сімейного законодавства та виходив із того, що позивачем та його законним представником не надано достатніх та обґрунтованих доказів на підтвердження обставин, з якими вони пов'язують можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, яка, в свою чергу, виявляє інтерес до виховання сина, його внутрішнього світу та створює умови для можливості нормального спілкування дитини з матір'ю, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та дослідження доказів, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Зокрема, в якості основних доводів апеляційної скарги, позивач звертає увагу на те, що оскаржуване рішення не містить обґрунтувань щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, а також, належних доказів щодо прояву інтересу ОСОБА_3 до сина, так як, на думку останнього характеристика матері з роботи не дають підстав для висноку про виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, виходячи з наступного.

Як зазначає сам позивач, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 липня 2010 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання дитини та визначено місце проживання дитини разом з матір'ю.

Станом на сьогодні рішення набрало законної сили та ніким не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, добровільне бажання ОСОБА_2 щодо подальшого проживання разом з батьком не скасовують обов'язку останнього по сплаті аліментів, покладеного на нього рішенням суду, як і не скасовують законно визначеного місця проживання дитини, а тому вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина взаємовиключені рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 липня 2010 року.

Щодо характеристики ОСОБА_3 з місця роботи, то вона дійсно не стосується відносин між матір'ю та дитиною, але такий документ надає характеристику відповідача як людини в цілому, що, в свою чергу, виключає окремі передбачені ст. 164 СК України підстави для позбавлення батьківських прав (жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія; наявність судимості тощо).

Також, відповідно до роз'яснень, даних в п. п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Аналізуючи вказані положення, слід зауважити, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка застосовується в якості санкції у випадках, коли здоров'я, фізичний, психічний, духовний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження тощо.

Відповідно до ст. ст. 27, 60 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянтом не було надано ні доказів стосовно того, що подальше їх спілкування з відповідачем шкодить та суперечить інтересам ОСОБА_2, ні жодних обґрунтованих правових підстав, передбачених чинних законодавством, для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, як і не доведено факту свідомого ухилення матері від виконання своїх обов'язків чи від піклування про сина та його фізичний, духовний і моральний стан здоров'я.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова