печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

20 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.

за участю представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме просили:

1. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.12.2015 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1057 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А.М., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

2. визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.04.1998 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3777-921 Товарною будівельно-паливною біржею «Українська Біржа», укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

3. витребувати у ОСОБА_4 із чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 26.04.1993 року позивачам на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право власності на житло. Починаючи з 2001 року ОСОБА_2 проживає у м. Варшава. З 2007 році ОСОБА_2, враховуючи похилий вік своєї матері ОСОБА_3, яка потребує постійного догляду, забрала її до себе на проживання до м. Варшави, у зв'язку з чим за квартиру регулярно за дорученням позивачів сплачуються комунальні платежі їх сусідами. Наприкінці грудня 2015 року ОСОБА_2 від сусідів стало відомо, що до їх квартири намагались потрапити незнайомі люди, які вказують, що вони є власниками квартири. У зв'язку з цим, позивачам стало відомо про укладені договори купівлі-продажу.

Так, договір купівлі-продажу від 02.04.1998 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3777-921 Товарною будівельно-паливною біржею «Українська Біржа», укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 насправді позивачами не укладався, оскільки Товарна будівельно-паливна біржа «Українська біржа» не отримувала ліцензії від Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на провадження професійної діяльності на фондовому ринку (ринку цінних паперів) - діяльністю з організації торгівлі на фондовому ринку, не є професійним учасником фондового ринку, в Комісії відсутня будь-яка інформація та документи, що стосуються діяльності Товарної будівельно-паливної біржі «Українська біржа». Станом на 04.04.2016 року в Єдиному державному реєстрі та Реєстрі громадських об'єднань відомості щодо організації Товарної будівельно-паливна біржа «Українська біржа» - відсутні. Також в Київському міському бюро технічної інвентаризації відсутня реєстрація права власності за ОСОБА_5 на спірну квартиру

За цих підстав підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу квартири від 23.12.2015 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1057 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А.М., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 Крім того, позивачі вказують як на підставу недійсності цього правочину, що площа квартири не відповідає площі квартири за договором купівлі-продажу, а також те, що відповідач ОСОБА_4 для повідомлення ЖЕД «Липкижитлосервіс» про власника спірної квартири подав свідоцтво про смерть ОСОБА_3 НОМЕР_1 від 30.06.2009р., актовий запис № 12189, хоча позивач на даний час жива.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги.

Відповідачі до судового засідання не з'явилися. Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представника позивачів та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що з 26.04.1993 року позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 14).

Починаючи з 2001 року ОСОБА_2 проживає у м. Варшава. З 2007 році ОСОБА_2, враховуючи похилий вік своєї матері ОСОБА_3, яка потребує постійного догляду, забрала її до себе на проживання до м. Варшави, у зв'язку з чим за квартиру регулярно за дорученням позивачів сплачуються комунальні платежі їх сусідами.

Разом з тим, судом встановлено, що 02.04.1998 року на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська Біржа» між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 3777-921 (а.с. 19-20).

З вказаного договору вбачається, що він зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації за відповідачем ОСОБА_5, хоча відповідно до відповіді від 20 червня 2017 року № 062/14-7431 (И-2017), від 23 вересня 2016 року № 12427 (И-2016) спірна квартира на підставі вказаного договору купівлі-продажу не реєструвалась (а.с. 47).

За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру зареєстровано і досі за позивачами. Проведення інвентаризації квартири з 2000 по 2016 рік не замовлялось і не здійснювалось. Первинна інвентаризація житлового будинку, де знаходиться квартира проводилась станом на 1960 рік.

Крім того, відповідно до відповіді Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 25 березня 2016 року Товарна будівельно-паливна біржа «Українська біржа» не отримувала ліцензії від на провадження професійної діяльності на фондовому ринку (ринку цінних паперів) - діяльністю з організації торгівлі на фондовому ринку, не є професійним учасником фондового ринку, в Комісії відсутня будь-яка інформація та документи, що стосуються діяльності Товарної будівельно-паливної біржі «Українська біржа» (а.с. 29).

Станом на 04.04.2016 року в Єдиному державному реєстрі та Реєстрі громадських об'єднань відомості щодо організації Товарної будівельно-паливна біржа «Українська біржа» - відсутні (а.с. 30-31).

Судом встановлено, що на підставі цього договору купівлі-продажу 23.12.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 1057 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А.М. (а.с. 15-18), що також стверджується копіями матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного договору, оскільки оригінали нотаріальної справи за описом та протоколом від 21 червня 2016 року старшим слідчим Печерського УП ГУ НП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді від 10.06.2016 року вилучені.

Відповідно до відповіді ЖЕД «Липкижитлосервіс» до документів, котрі подавались відповідачем ОСОБА_4 до ЖЕД «Липкижитлосервіс» з питань внесення змін до відомостей про власників на спірну квартиру та надання довідки Ф-3 було подано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договір купівлі-продажу квартири, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 НОМЕР_1 від 30.06.2009р., актовий запис № 12189, хоча позивач на даний час жива, і за даними ЖЕД власниками квартири є позивачі (а.с. 35-39).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, чинне законодавство пов'язує набуття права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого майна.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_5 відповідно до діючого на час укладення договору купівлі-продажу квартири, не було здійснено державної реєстрації придбаної квартири. Крім того, договір від 02.04.1998 року на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська Біржа» між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не укладався.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, а саме реституції як способу захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі 6-67цс15, від 25 червня 2014 року у справі 6-6714цс.

Враховуючи, що позивачами не укладався договір купівлі-продажу квартири на Товарно будівельно-паливна біржа «Українська біржа» зі ОСОБА_5, про що вказують наведені обставини, державну реєстрацію придбаної спірної квартири ОСОБА_5 не було здійснено, що стверджується даними Київського міського бюро технічної інвентаризації, то суд погоджується з доводами позивачів, що їх квартира вибула з власності поза їх волею на підставі цього договору купівлі-продажу квартири від 2 квітня 1998 року зі ОСОБА_5, а згодом перейшла у власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2015 року.

У зв'язку з цим, позивачі мають право на захист свого права власності в порядку ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Вказане стверджується правовою позицією Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними та про задоволення позовних вимог про витребування майна (спірної квартири) з чужого незаконного володіння (ОСОБА_4.) у власність позивачів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір, понесений позивачами, відшкодовується відповідачами в рівних частинах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 388, 203, 215, 216 ЦК України та ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з кожного відповідача, а саме з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь кожного з позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 960 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя О.В.Батрин