Справа № 750/7464/17
Провадження № 2/750/2002/17
У Х В А Л А

07 серпня 2017 року м. Чернігів

Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Коверзнев В. О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до приватного підприємства «Техкомсервіс» про зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

04.08.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про:

1) розірвання договору № 3897 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 12.08.2016 року;

2) скасування заборгованості стосовно квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Вимога позивача про розірвання договору є позовною вимогою немайнового характеру, яка відповідно до підпункту другого пункту другого частини другої статті 4 цього Закону підлягає оплаті судовим збором розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто 640 грн.

Вимога про скасування заборгованості викладена некоректно, оскільки позивачем не визначено суму заборгованості, що підлягає скасуванню. Дана вимога є вимогою майнового характеру і згідно з підпунктом другим пункту першого частини другої статті 4 цього Закону підлягає оплаті судовим збором в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Позивачем зазначені вимоги законів не виконано і судовий збір не сплачено з посиланням на приписи статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Таким чином, частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суперечить положенням статті 5 Закону України «Про судовий збір», яка не звільняє осіб, які звертаються до суду з позовами про захист прав споживачів від сплати судового збору.

Вирішуючи питання колізії норм наведених вище законів, які мають однакову юридичну силу, слід виходити з того, що в цій ситуації пріоритет повинен мати той закон, який ухвалено пізніше, а також той закон, який є спеціальним у регулюванні відносин, повязаних з оплатою судового збору.

Так, норма частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що звільняє споживачів від сплати судового збору, діє в редакції Закону від 08.07.2011 № 3674-VI; у той же час, стаття 5 Закону України «Про судовий збір», яка не надає особам, що звертаються до суду з позовами про захист прав споживачів, пільги щодо сплати судового збору, діє в редакції Закону від 06.10.2011 № 3828-VI.

Таким чином, за першим (часовим) критерієм перевагу в застосуванні має стаття 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки її остання редакція ухвалена пізніше останньої редакції статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів; водночас, преамбулою Закону України «Про судовий збір» встановлено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Таким чином, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним актом в сфері справляння судового збору, а також у сфері визначення платників судового збору, обєктів та розмірів ставок судового збору, порядку сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Отже, і за другим (спеціальним) критерієм, у питаннях сплати судового збору, пріоритет у застосуванні має саме Закон України «Про судовий збір», оскільки він є спеціальним нормативним актом у регулюванні цих питань.

Вищевикладене в сукупності дає підстави для висновку про те, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання до суду даного позову.

Сформульована правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України щодо порядку застосування Закону України «Про судовий збір» у разі конкуренції його норм з норами інших законів, що звільняють позивачів від сплати судового збору за предявлення позовів до суду (справа № 6-1121цс16 від 30.11.2016 року), який, в силу положень частини першої статті 3607 ЦПК України, підлягає врахуванню усіма загальними судами України.

Згідно із частиною першою статті 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Керуючись статтями 121, 293 ЦПК України,

у х в а л и в:

позовну заяву залишити без руху. Запропонувати ОСОБА_1 надати суду в пятиденний строк від дня отримання копії цієї ухвали: квитанцію про сплату судового збору в сумі 640 грн. за вимогу немайнового характеру та квитанцію про сплату судового збору за вимогу майнового характеру в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

У разі невиконання вимог ухвали позовну заяву буде визнано неподаною і повернуто.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області в пятиденний строк з дня отримання її копії в порядку, встановленому статтею 294 ЦПК України.

Суддя В. О. Коверзнев