Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1019/16-ц

номер провадження 2/695/78/17

27 липня 2017 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В,

при секретарі Бреусі В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, будинковолодінням та встановлення порядку користування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, будинковолодінням та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником 1/2 частини будинковолодіння, що розташоване по вул. Мічуріна, 3, у с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, на земельній ділянці, загальною площею 0,256 га. Протягом останніх чотирьох років відповідач постійно створює позивачу перешкоди у користуванні спільним будинком, господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою, не допускає до користування вказаним майном, вчиняє сварки, застосовує фізичне насильство. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією добровільного врегулювання даного спору, однак відповідач ігнорує такі пропозиції, та продовжує позбавляти позивача можливості користуватися її власністю. 29.09.2015 року позивач разом із комісією Новодмитрівської сільської ради, у складі сільського голови ОСОБА_4, спеціаліста землевпорядника ОСОБА_5, депутата сільської ради ОСОБА_6 звернулися до відповідача з пропозицією укласти договір сервітуту користування земельною ділянкою, щоб мати доступ до своєї частини будинковолодіння, але відповідач категорично відмовився підписувати такий договір. Такі дії відповідача змусили позивача звернутися до суду з позовною заявою за захистом своїх прав, щодо усунення перешкод у користуванні спільним будинковолодінням та земельної ділянки, а також встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, однак представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. На задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився та направив на адресу суду заперечення проти позовних вимог викладених позивачем, згідно яких наполягав, що жодних перешкод у користуванні частиною будинку позивачу не створював, а вимога про встановлення порядку користування майном шляхом вільного доступу є юридично не коректною і не відповідає вимогам закону. Однак ОСОБА_3 своєю заявою від 29.06.2016 року просив суд повернути його заперечення від 21.06.2016 року без доданих до них додатків. Окрім вказаного ОСОБА_3 своєю заявою, яку надав на адресу суду, позовні вимоги не визнав та просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, оскільки не міг бути присутнім в судових засіданнях за станом здоровя.

Враховуючи, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 33 зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.11.2014 року за №29607088, ОСОБА_2 є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що знаходиться за адресою: вул. Мічуріна, 3, с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області.

Право власності на частину вказаного будинковолодіння стверджується також рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2014 року, яке вступило в законну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що позивач по справі звернулася до сільської ради, головою якої він є, з проханням вплинути на відповідача, оскільки останній створює їй перешкоди у користуванні її власністю. Новодмитрівською сільською радою була створена комісія до складу якої ввійшов він, як голова сільської ради, спеціаліст землевпорядник ОСОБА_5, депутат сільською ради ОСОБА_6 Вказана комісія звернулася до відповідача з пропозицією укласти договір сервітуту користування земельною ділянкою , однак ОСОБА_3 наполягав на тому, що земля належить йому на праві власності та категорично відмовився від укладення та підписання будь-якого договору про встановлення сервітуту, про що комісією було складено відповідний акт від 29.09.2015 року та зроблено відповідну відмітку на самому договорі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона в складі комісії Новодмитрівської сільської ради, до складу якої входив сільський голова ОСОБА_4, вона, як спеціаліст землевпорядник та депутат сільської ради ОСОБА_6 звернулися до ОСОБА_3 з пропозицією укласти договір сервітуту користування земельною ділянкою. Однак відповідач наполягав на тому, що земля належить йому на праві власності, членів комісії до свого будинковолодіння не пустив та категорично відмовився підписувати договір про встановлення сервітуту, про що був складений відповідний акт від 29.09.2015 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є дочкою сторін по справі. ЇЇ батьки розлучилися та рішенням суду розподілили своє майно, однак її батько не впускає її матір до її частини будинковолодіння, забороняє ходити по його двору, вважаючи всю землю своєю, а тому ОСОБА_2 немає взагалі доступу до свого майна.

Із копії акту погодження користування земельною ділянкою між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 29.09.2015 року судом вбачається, що відповідач категорично відмовився підписувати договір сервітуту. Про відмову від підпису такого договору також свідчить відповідна відмітка на копії договору про встановлення особистого сервітуту.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення свідків суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 дійсно створює перешкоди у користуванні спільним будинковолодінням ОСОБА_2, а тому не врегульованість даного спору буде суттєво обмежувати можливості позивача у вільному користуванні своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (20.03.1952 року) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільсьтва і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в ст. 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч.1 і ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Судом встановлено, що земельна ділянка на якій знаходиться будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, за адресою вул. Мічуріна, 3, с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області дійсно не розподілялася між сторонами. Однак на вказаній земельній ділянці знаходиться частина будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, яка належить позивачу. Заборона позивачу користуватися вказаною земельною ділянкою необхідною для належного користування своїм майном призведе до позбавлення позивача гарантованих йому Конституційних прав на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном та фактично призведе до позбавлення можливості позивача використовувати своє майно та фактичної неможливості особи проживати в своєму домоволодінні, що є недопустимим.

Оскільки обрати інший спосіб для забезпечення права позивача на користування своїм майном не вбачається можливим, враховуючи наведенні вище норми чинного законодавства та міжнародних конвенцій, які спрямовані на забезпечення особі права на вільне користування своїм майном та у зв'язку із неможливістю позивачем користуватись своєю частиною будинку, так як окремий прохід та проїзд до нього фактично відсутній, іншим шляхом задовольнити потребу позивача у проході та проїзді до належного їй майна неможливо, укласти договір про встановлення земельного сервітуту відповідач відмовляється, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідності задоволення вказаного позову.

Також Постановою Пленуму ВСУ від 16.04.2004 р. № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Таким чином, позовні вимоги позивачки ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений нею судовий збір.

На підставі зазначеного та керуючись ст., ст. 11, 60, 212, 213, 215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, будинковолодінням та встановлення порядку користування задовольнити у повному обсязі.

Заборонити ОСОБА_3 створювати будь-які перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спільним будинковолодінням, господарськими спорудами та будівлями, а також земельною ділянкою, що розташовані за адресою: с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Мічуріна, 3.

Встановити порядок користування спільним будинковолодінням, господарськими спорудами та будівлями, а також земельною ділянкою, що розташовані за адресою: с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Мічуріна, 3, для співвласників будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом постійного безперешкодного та вільного доступу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 487,2 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з моменту проголошення рішення, а відповідачем протягом того ж строку з моменту отримання його копії.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим 31 липня 2017 року.