Справа № 376/1050/16-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/4850/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 22.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 30 000 грн. боргу за договором позики.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року прийнято, визнано та затверджено мирову угоду, укладену 23 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за умовами якої відповідач визнає свої зобов'язання по сплаті суми боргу перед позивачем, що становить 30 000 грн. у повному обсязі; ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 32,00 кв. м, житловою площею 7,60 кв. м, з відповідною частиною господарських та побутових будівель по АДРЕСА_1; ОСОБА_3 погоджується прийняти у власність 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 32,00 кв. м, житловою площею 7,60 кв. м, з відповідною частиною господарських та побутових будівель по АДРЕСА_1; ОСОБА_3 визнає, що ОСОБА_4 відшкодувала їй борг в сумі 30 000 грн. шляхом передачі їй у власність 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 32,00 кв. м, житловою площею 7,60 кв. м, з відповідною частиною господарських та побутових будівель по АДРЕСА_1.

Провадження у справі закрито з одночасним роз'ясненням сторонам норм ст. 206 ЦПК України та наслідків закриття провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 як правонаступник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що 22 грудня 2016 року померла його тітка ОСОБА_4, однак за життя вона склала заповіт від 12 лютого 1998 року, яким на випадок смерті усе своє майно заповіла йому. Він прийняв спадщину у встановлений законом строк шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою. При оформленні права на спадщину стало відомо, що на підставі оскаржуваної ухвали право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала на праві власності відповідачу, перейшло до ОСОБА_3 Вважає, що судом визнано мирову угоду, яка виходить за межі заявлених вимог, не стосується предмету спору між сторонами та порушує його спадкові права. Крім того зазначив, що за життя його тітка будь-яких коштів не позичала та лікування не проходила як про це зазначено в позові, щомісячно отримувала пенсію за віком, про судові засідання не повідомлялася, а документи у справі надруковані однією і тією ж особою та не підписувалися відповідачем, що свідчить про позбавлення судом особи права на житло та фактичне узаконення правочину щодо нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони прийшли до врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, умови якої не суперечать закону, стосуються лише прав та обов'язків сторін і предмета позову, а також не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому на підставі ст. 175 ЦПК України визнав мирову угоду та закрив провадження у справі.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 вказувала, що 25 березня 2015 року вона дала у борг ОСОБА_4 для негайного медичного лікування грошові кошти у сумі 30 000 грн., про що була складена розписка. Відповідач зобов'язалася повернути кошти до 26 березня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань та не реагує на усні та письмові звернення, позивач просила стягнути з неї на свою користь 30 000 грн. боргу та 551,20 грн. судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2016 року до суду було подано мирову угоду, в якій сторони прийшли до врегулювання спору шляхом її укладення, мирова угода прийнята та визнана судом за відсутності осіб, які приймали участь у справі.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов'язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз'яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

За положеннями ч. 5 ст. 175 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, виходячи із змісту ст. 175 ЦПК України, укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов'язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

Визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, яка не є предметом спору про стягнення боргу, суд детально не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст. 175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають із договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач в розумінні положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача виконала взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу та чи є вона співмірною із сумою боргу за договором позики.

Крім того, судом не з'ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначеного в мировій угоді нерухомого майна шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього майна, який би відповідав вимогам ст. ст. 655, 656, 657 ЦК України та був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Не з'ясовано судом першої інстанції законність та причини укладення мирової угоди, суд не роз'яснив наслідки таких дій сторонам до постановлення оскаржуваної ухвали та не пересвідчився, що сама відповідач дійсно має намір передати належну їй частину житлового будинку у власність позивача, оскільки за життя вона склала заповіт, яким усе майно, в тому числі спірну частину будинку, заповіла своєму племіннику ОСОБА_2 Тобто, вирішуючи питання про закриття провадження у справі у зв'язку із затвердженням мирової угоди, місцевий суд, на виконання покладеного на нього обов'язку щодо належного повідомлення сторін про судове засідання та роз'яснення їм наслідків таких дій обмежився лише узагальнюючими фразами про те, що мирова угода не суперечить вимогам закону, проте не пересвідчився у розумінні відповідачем таких наслідків для неї самої та інших осіб.

При цьому також слід виходити з положень про право сторони щодо звернення до суду лише у зв'язку з порушенням її права та про право іншої сторони на визнання заявлених вимог, а як наслідок ухвалення рішення про задоволення позову в порядку ст. 174 ЦПК України.

Зазначене вище свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого затвердження між сторонами мирової угоди, умови якої не узгоджуються із законом та порушують права інших осіб, зокрема ОСОБА_2

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо визнання мирової угоди та закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, а тому відповідно до вимог ст. 311 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду у відповідності до ч. 1 ст. 21 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

М.А. Яворський