РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1394/16-ц

26 квітня 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що відповідач ОСОБА_2 є батьком її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач з сином проживає з батьками, відповідач їй з дитиною не надає ні матеріальної, ні будь якої іншої допомоги. Відповідач є неврівноваженою особою та психічно не є здоровим, зловживає алкоголем, вчиняв психологічне насилля відносно неї та дитини. Фізичним та духовним розвитком, вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається повністю позивач, тобто відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляє належної турботи та любові до сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та здоров'ям, не бере участі в його вихованні та не утримує його матеріально. При цьому будь-яких перешкод відповідачу виконувати належним чином покладених на нього обов'язків по вихованню дитини ніхто не чинить, а навпаки він сам свідомо повністю усунувся від їх виконання .

В зв'язку з ухилянням відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх малолітнього сина.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги підтримала повністю, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Пояснив, що на протязі тривалого часу надавав допомогу позивачці з сином, а саме коштами, продуктами, іграшками, допомагав у ремонті житла. Оскільки позивач була проти того, щоб він провідував сина за місцем їх проживання (с.Олексин Рівненського району), то їх зустрічі відбувалися на залізничному вокзалі м.Рівне. В 2015 році він втратив роботу і вже не мав матеріальної можливості надавати допомогу на утримання дитини. Крім того, зазначив, що він є інвалідом І групи, в нього відсутні ліві рука і нога(протези), ходить за допомогою палички і потребує стороннього супроводу. Оскільки основним доходом на теперішній час є тільки пенсія по інвалідності, він не може оплатити послуги особи, яка буде його супроводжувати до м.Рівне і самостійно поїхати, щоб провідати сина він не може. Враховуючи вік дитини (4 роки) по телефону з ним спілкуватися особисто також не може. Відповідач вказав, що не вміє словами висловити свої почуття до сина, оскільки рахує що саме справами, діями можна показати батьківську любов, картає себе про те, що на даний час не може фінансово підтримати дитину, однак син є стимулом в його житті для реалізації подальших планів. Просив не позбавляти його батьківських прав.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 57- 60 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мають спільну малолітню дитини - ОСОБА_4.

Відповідач є батьком малолітньої дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28.03.2013 року.

На даний час сторони разом не проживають, малолітня дитина ОСОБА_4 проживає з матір'ю ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є інвалідом І групи травматичного профілю та потребує постійного стороннього догляду, отримує пенсію по інвалідності, а тому не мав можливості у повній мірі приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні сина.

Відповідно до заключення ЛКК від 04 листопада 2016 року №2936 ОСОБА_2 пройшов лікарсько-консультативну комісію при Костопільській ЦРЛ, згідно якої встановлено, що відповідач виконувати батьківські обов'язки не може, так як являється інвалідом І групи з діагнозом - ампутаційна кукса лівого передпліччя на рівні променевого зап'ястного суглобу та кукса лівого стегна на рівні в/з (а.с.35).

Аналізуючи пояснення сторін, надані у справу докази - довідки, акти, характеристики, тощо, суд приходить до висновку, що однією з причин неналежного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого сина - ОСОБА_4, є непереборні об'єктивні обставини, саме його фізичні вади, а також наслідки особистого конфлікту із позивачем, у якому обидві сторони поставили свої особисті амбіції вище інтересів своєї дитини. Як наслідок, дитина не отримує достатньої уваги, піклування зі сторони батька.

Однак, поведінка ОСОБА_2 після пред'явлення позову до нього свідчить про те, що останній бажає бути батьком, має бажання піклуватися про свого сина і усвідомив необхідність зміни свого ставлення до виконання батьківських обов'язків, які полягають не тільки в матеріальному забезпеченні дитини, а й у спілкуванні, турботі .

Суд враховуючи дані обставини та беручи до уваги інтереси дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків приходить до висновку, що ОСОБА_2 не втратив цікавість до свого сина.

Беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідачем, які б свідчили про подальше ухилення ОСОБА_2 від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав суду не було надано.

Посилання позивачки в позовній заяві на фактори, які можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дитини самі по собі не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїх обов'язків.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації за №973/01-31/17 від 03 квітня 2017 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр.ОСОБА_2 стосовно його малолітнього сина, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини (а.с.54).

Вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим і не містить переконливих аргументів, які б вказували на те, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Відсутні докази того, що служба у справах дітей Костопільської районної державної адміністрації моніторила питання виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків і застосовувала відносно нього попереджувальні заходи.

Крім того, висновок підготовлений лише на підставі документів, які були надані із сторони позивача, а саме: акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3, психолого-педагогічної характеристики вихованця ДНЗ№31 ОСОБА_4. При дачі висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав службою у справах дітей не були з'ясовані данні про особу відповідача, його матеріальний стан, побутові умови, характеристики, тощо, що в сукупності свідчить про неповноту, однобокість та необґрунтованість наданого висновку.

Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що держава має поважати право дитини підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками і розлучення дитини з батьками може бути необхідним в як найкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї.

При вирішені даної справи суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року).

Оскільки пояснення відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до сина, має бажання надалі (при фінансовій можливості) утримувати та виховувати його, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу про сина, наявність певних перешкод у спілкуванні з дитиною, пов'язаних з фізичним станом відповідача, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який не відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з тим, враховуючи положення п.18 Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, суд рахує вказати відповідачу про необхідність змінити ставлення до виховання дитини .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19,163,164 СК України та ст.ст.10,11,60,209,212,214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяЛ. А. Грипіч