Справа № 0907/2-3716/2011
Провадження № 2/344/1448/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області в складі

головуючого-судді: Островського Л.Є.

секретаря: Гули Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває об'єднана цивільна справа № 0907/2-3716/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, предметом якої є поділ квартири АДРЕСА_1 із виділенням у власність позивачці 2/3 частин даної квартири та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, предметом якої є поділ рухомого майна, із виділенням у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частин даної квартири, стягнення 1/2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн. та 1/2 вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_2 в сумі 338776 грн., тобто з врахуванням заяви в порядку ст.ст. 27, 31 ЦПК України про уточнення позовних вимог зустрічного позову від 24.05.2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов підтримав, зустрічний позов не визнав, суду пояснив, що з 1999 року до 06.02.2008 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем та за час спільного проживання за спільні кошти придбала вказану квартиру, зокрема посилається на договір кредиту, який надавався для придбання квартири та був виконаний в період перебування позивача та відповідача в шлюбі.

Вважає, що оскільки в його довірительки на утриманні після розлучення перебувала неповнолітня дочка ОСОБА_3, а тому вона має право на 2/3 квартири АДРЕСА_2, а в задоволенні позову ОСОБА_2 просив відмовити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 первісний позов не визнала, зустрічний підтримала в зміненому вигляді, а саме: поділ рухомого майна, із виділенням у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частин квартири АДРЕСА_2, стягнення 1/2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн. та 1/2 вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_2 в сумі 338776 грн.

Просила позов ОСОБА_2 задоволити повністю, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного.

За час шлюбу подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2003 року було набуто квартиру АДРЕСА_1.

Дана квартира є спільним майном подружжя, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема кредитним договором № 184 від 30 вересня 2003 року, з тексту якого вбачається, що кошти на купівлю спірної квартири набуті шляхом укладення 30 вересня 2003 року кредитного договору ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_1 з ВАТ «АКБ» «Прикарпаття».

Також даний факт підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року у справі № 0909/1187/2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року у справі № 6-46378 св 13, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Зокрема, у вищевказаних судових рішеннях прямо визначено походження грошових коштів, за які подружжя набуло у власність спірну квартиру.

Статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між подружжям «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування».

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання».

В даному випадку повно і всебічно досліджено, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а джерелом її набуття є кредитні кошти, які повернуті банківській установі в період перебування подружжя в шлюбі.

Таким чином, суд приходить до переконання про те, що квартира є спільно прибаним подружжям майном, частки яких у її власності є рівними, позивачка не навела достатніх доказів того, що її частка повинна бути більшою, ніж 1/2 , а суд повинен відійти від рівності таких часток.

Не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн.

До земельної ділянки в садовому товаристві «Сад №4» суд вважає, що відповідач не має жодного відношення, оскільки ділянка була куплена ще до укладення шлюбу, а будинок споруджений взамін (зі знесенням) старого дощаного приміщення в 2012 році, що підтверджується відповідною довідкою садового товариства та довідкою ДАБК в Івано-Франківській області.

Жодних витрат по спорудженню нового садового будинку ОСОБА_2 не ніс, оскільки на час початку будови в 2012 році, подружжя вже 4 роки перебувало в розірваному шлюбі.

ОСОБА_2 не наведено жодного доказу факту спільного проживання з ОСОБА_1 до шлюбу, окрім тверджень фактичного проживання з позивачкою та доказом того, що в квітні 1999 року у них народилась спільна донька, а отже і майно, яке придбано в березні 1999 року є спільним.

Дійсно, ОСОБА_1 (покупець) придбала у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (батьки ОСОБА_1.) земельну ділянку площею 0, 0438 га. та садового будинку № НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Сад № 4» згідно договору купівлі - продажу від 01 березня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

На той час ОСОБА_1 не перебувала в шлюбі і не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2

Це ж підтверджується і відомостями, наданими органом реєстрації актів цивільного стану стосовно народження дочки ОСОБА_3, з яких вбачається, що первинне прізвище дочки - ОСОБА_1 (запис про батька здійснено зі слів матері), а в подальшому прізвище дочки згідно рішення про усиновлення - ОСОБА_2.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що земельна ділянка в садовому товаристві із садовим будинком № НОМЕР_1 придбана в період, коли вони разом із позивачкою проживали без укладення шлюбу, оскільки ОСОБА_1 перебувала в стані вагітності, не має жодного значення для доказу даної обставини. На момент народження дитини мати перебувала в статусі одинокої матері, а пізніше відповідачем подавалась заява про усиновлення (удочеріння) доньки.

Грошові ж кошти, за які ОСОБА_1 придбала будинок набуті нею до 1999 року, до часу укладення шлюбу.

Жодного доказу того, що в 1999 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися усталені відносини подружжя, які б включали в себе ведення спільного бюджету, проживання однією сім'єю, спільне придбання майна крім слів ОСОБА_2 не надано.

До того ж ОСОБА_2 посилається на норми ст. 372 ЦК України, ст. 62 та 70 СК України, хоча на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку діяв КУпШС, норми якого не передбачали можливості набуття спільного майна особами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Згідно ст. 58 Конституції України: «Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи».

Вимога про виділення ОСОБА_2 1/2 вартості будівельних матеріалів не може бути задоволена і тому, що даний будинок 05 травня 2011 року було демонтовано і його не існує.

Шлюб між сторонами було розірвано 06.02.2008 року, а садовий будинок, який придбано ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу 1999 року, було знесено в листопаді 2011 року (за понад три роки після розірвання шлюбу).

На його місці в 2012 році розпочато будівництво іншого будинку за особисті кошти ОСОБА_1, однак на даний момент садовий будинок ОСОБА_1 ще не введено в експлуатацію, дані обставини підтверджуються довідками садового товариства та ДАБК в Івано-Франківській області.

Посилання свідка ОСОБА_8 на те, що він неодноразово привозив будівельні матеріали на ділянку до ОСОБА_2 суд оцінює критично, оскільки накладні на привезені будматеріали ним видавались через рік після їх доставки, тобто ОСОБА_2 видавались такі накладні тоді, коли вони почали розлучатись.

Жодних належних доказів, які би підтверджували вкладення ОСОБА_2 коштів в спорудження нового садового будинку з 2012 року ним не надано. Також не надано і доказів спільного ведення господарства з періоду, коли подружжя розлучилось.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про поділ порівну між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 коштів на проведення ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_2 в сумі 338 776 грн., то і в цій частині позов не підлягає до задоволення.

ОСОБА_2 зазначає, що нібито позичив у свого батька ОСОБА_9 85 000,00 доларів США, які витратив на купівлю спірної квартири та проведення в ній ремонту, що підтверджується розписками від 25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25 грудня 2003 року.

Посилаючись на це він стверджував, що у нього і ОСОБА_1 виникли боргові зобов'язання перед спадкоємцем ОСОБА_9 - ОСОБА_10 (дочка ОСОБА_9 і сестра ОСОБА_2.), які він просить поділити між ним та ОСОБА_1 порівну, в подальшому змінив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 338776 грн. за проведений ремонт у квартирі.

Судом встановлено, що в 2011 році ОСОБА_10 зверталась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи це тим, що вона є спадкоємцем свого батька та батька ОСОБА_2 ОСОБА_9, який згідно розписок від 25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25 грудня 2003 року позичив ОСОБА_2 85 000,00 доларів США, які останній нібито витратив на купівлю квартири АДРЕСА_1 та здійснення в ній ремонту.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2013 року у справі № 0907/12201/2012 позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 по 42 500,00 доларів США.

Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено ОСОБА_10 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення 42 500,00 доларів США за договорами позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року укладених між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 за безпідставністю позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29 вересня 2003 року придбали спірну квартиру.

Згідно договору купівлі-продажу зазначена квартира куплена за 207742,08 грн., з яких за 1/3 частину цієї квартири в сумі 62322,62 грн. продавець одержав від покупця до підписання договору, а інші 2/3 частини, щоскладає 145419,46 грн. покупець зобов'язувався сплатити до 1 жовтня 2003 року.

Встановлено, що 30 вересня 2003 року, за згодою дружини ОСОБА_1 між ВАТ АКБ «Прикарпаття» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір згідно якого банк надав позичальнику 27 104,00 долари США, що на час отримання кредиту за офіційним курсом НБУ еквівалентно 144 464,00 грн., терміном до 30 вересня 2006 року з сплатою 16 % річних.

У забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору передано в заставу квартиру, за яку сплачено кредитні кошти. Зазначені обставини підтверджуються копією договору №184 про надання споживчого кредиту, умовами договору купівлі продажу квартири.

До того ж згідно письмової згоди ОСОБА_1 на укладення договорів позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року, згідно яких ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_9 в загальній сумі 85 000,00 доларів США, що дорівнює до цінного майна, немає.

Тому апеляційний суд вказав, що на ОСОБА_1 не можна покладати обов'язок по поверненню боргу за цими договорами позики.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 лютого 2014 року у справі № 6-46378св13 його касаційну скаргу відхилено, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року залишено без змін.

В ухвалі суду касаційної інстанції зокрема зазначено, що: «грошові кошти, отримані за кредитним договором від ВАТ АКБ «Прикарпаття» були сплачені за договором купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2003 року.

Таким чином, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 лютого 2014 року мають преюдиційне значення зокрема в тому, що даними рішеннями встановлено відсутність будь-яких боргових зобовязань у ОСОБА_1 перед ОСОБА_10

Цим же рішенням беззаперечно доведено, що кошти на купівлю спірної квартири сторони набули в кредит в ВАТ АКБ «Прикарпаття», а не за договороами позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року.

Крім того, згідно пунктів 6,7 договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2003 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 відчужувана квартира АДРЕСА_3 знаходиться в стані, який є повністю придатним до використання за її цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів покупцем не виявлено.

Дана обставина підтверджена також і рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року в справі № 0907/1187/2013 , яким розглянуто по суті спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

Таким чином відсутні докази того, що ОСОБА_2 позичені в свого батька кошти витратив на ремонт квартири та докази того, що ОСОБА_1, проживаючи разом із відповідачем в шлюбі не вкладала ніяких коштів в покращенння придбаного житлового приміщення.

Згідно ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір».

Згідно ст. 61 ЦПК України: «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Вищевказані рішення судів набрали законної сили та містить в собі зазначення дійсних обставин, щодо джерела коштів, за які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули спірну квартиру з проведенням в ній ремонту, а також те, що ОСОБА_1 не має жодних боргових зобов'язань перед ОСОБА_10, в зв'язку з чим вимога ОСОБА_2 про стягнення коштів не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України, керуючись ст.ст. 215-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Провести розподіл спільного майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, ОСОБА_2 виділити 1/2 частку квартири АДРЕСА_4.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя Л.Є. Островський