печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Бажан О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2005, укладеного між нею та відповідачем щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1, та визнання за нею права власності на вказану квартиру. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що договір купівлі-продажу квартири є удаваним, а договір іпотеки, який сторони мали на увазі, коли укладали договір, не містить істотних умов та суперечить закону, отже підлягає визнанню недійсним.

Зважаючи на ту обставину, що відповідач не повернула позивачу передану їй за договором оренди квартиру та не визнає право власності позивача, остання, посилаючись на ст. 392 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на квартиру.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що між сторонами було укладено договір позики та договір оренди вказаної квартири, при цьому орендні платежі, які мала сплачувати відповідач позивачу мали враховуватись в якості погашення боргу позивача перед відповідачем з розрахунку 5,05 грн. за долар США, у зв'язку з чим, є розбіжність у розмірі заборгованості позивача перед відповідачем за договором позики, тож відповідач вважає безпідставною вимогу щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.10.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 340 000 доларів США /а. с. 10/.

У подальшому, 01.11.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1. У відповідності до п. 4.1. договору оренди, орендна плата за користування квартирою складала суму, що еквівалентна 1500 (одна тисяча п'ятсот тисяч) доларів США на місяць за офіційним курсом НБУ, офіційний курс гривні по відношенню до долару США становить 5,05 грн. за 1 долар США /а. с. 11-13/.

Відповідно до п. 4.2. договору оренди, у разі зміни офіційного курсу української гривні по відношенню до долару США за даними НБУ - відповідно змінюється і орендна плата за цим договором в гривневому еквіваленті.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заперечення відповідача щодо наявності розбіжності у розмірі заборгованості позивача перед відповідачем спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 4.6. договору оренди, враховуючи те, що орендар надав орендодавцю позику за договором позики від 25.10.2005 у розмірі 340 000 доларів США з терміном погашення до 31.12.2016, сторони домовились, що орендна плата, яка має сплачуватись за цим договором буде погашатись за рахунок коштів, які підлягають поверненню орендодавцем орендарю.

Відповідно до п. 4.7. договору оренди, з метою забезпечення виконання зобов'язань орендодавця перед орендарем за договором позики, сторони можуть укласти договір купівлі-продажу квартири на час, поки орендодавець не поверне борг орендарю. При цьому, сторони розуміють, що між ними існують договірні стосунки, що виникли з даного договору оренди, і який відображає реальні наміри сторін. Орендар зобов'язується, в разі укладання договору купівлі-продажу Квартири не відчужувати її будь-яких способом третім особам, та не вчиняти будь-яких інших дій, що мають наслідком перехід права власності на квартиру до третіх осіб. По закінченні терміну оренди, орендар має негайно, протягом 3 днів після отримання відповідного звернення орендодавця, повернути квартиру йому у власність та виконати всі необхідні для цього дії. Орендодавець зобов'язаний протягом 3 днів повернути борг за договором позики, що залишився не погашеним за рахунок орендної плати за весь час користування квартирою орендарем.

Вказані умови укладених між сторонами договорів свідчать про те, що сторони насправді мали намір вчинити не договір купівлі-продажу квартири, а договір іпотеки квартири, як виду забезпечення зобов'язань відповідача за договором позики.

07.12.2005 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться згідно з правовстановлюючими документами за адресою: АДРЕСА_1. Фактична адреса квартири: АДРЕСА_2. Загальна площа квартири 89, 90 кв. м. /а. с. 7-9/.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні представник відповідача визнав, що окремо за договором купівлі-продажу грошові кошти за квартиру не сплачувались відповідачем, відповідна грошова сума надавалась відповідачем позивачці виключно за договором позики.

З вказаних умов укладених між сторонами договорів, а також зі свідчень сторін вбачається, що договір купівлі-продажу квартири не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, а саме не був спрямований на перехід права власності на квартиру до ОСОБА_2, за вказаним договором позивач не отримувала за квартиру грошові кошти, а отже, договір купівлі-продажу приховував інший правочин - договір іпотеки квартири, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами у справі, є удаваним правочином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що договір іпотеки квартири, який мали на увазі сторони, укладаючи договір купівлі-продажу, не містить обов'язкових умов для такого виду договорів, не відбулось належного нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації, тож договір іпотеки квартири, який мали на увазі сторони, є таким, що суперечить закону та може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

З матеріалів справи, зокрема, з листування сторін вбачається, що відповідач, не повертаючи квартиру у власність позивача, не визнає право власності позивача на зазначену квартиру, в той же час, позивач, внаслідок укладання удаваного правочину щодо квартири, втратила правовстановлючий документ на квартиру.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визнання за нею права власності на квартиру є такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 215, 216, 235, 392 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 15, 18, 88, 113, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та визнання права власності - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2005 р., що укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_1, фактична адреса приміщення АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т. М. за реєстровим номером 5921.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на квартиру, загальною площею 89,90 кв.м., що знаходиться згідно правовстановлюючих документів за адресою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова