Справа №583/2824/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сидоренко Р. В.
Номер провадження 22-ц/788/106/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сумського обласного центру зайнятості, Охтирського міського центру зайнятості

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої інстанції не погодилася і оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що після поновлення її на займаній посаді на підставі судового рішення від 26 травня 2016 року відповідач мав створити нову тимчасову структуру установи з введенням посади, яка утворилася після поновлення заявниці, розпочавши тим самим нову процедуру скорочення, оскільки скорочення, проведене на підставі наказу № 118 від 28 жовтня 2015 року, вже не відповідало кількості існуючих посад. Проте цього зроблено не було, тому повторне скорочення посад у 2016 році на підставі вказаного наказу є незаконним. Крім того, попередження про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням не містить назви посади - провідний юрисконсульт, яка повинна була з'явитися у штатному розписі після поновлення за рішенням суду. Вважає, що запропонована вакантна посада працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років не є вільною посадою (робочим місцем) у розумінні ст. 49-2 КЗпП України.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 28 грудня 2007 року ОСОБА_3 працювала на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта Охтирського міськрайонного центру зайнятості.

22 жовтня 2015 року Державною службою зайнятості наказом № 206 затверджено граничну чисельність працівників державної служби зайнятості, на підставі якого наказом Сумського обласного центру зайнятості № 118 від 28 жовтня 2015 року затверджено структуру та зміни до штатних розписів базових центрів зайнятості Сумської обласної служби зайнятості.

Зміни до штатного розпису Охтирського міськрайонного центру зайнятості на 2015 рік внесені 28 жовтня 2015 року, відповідно до яких посада провідного юрисконсульта виведена, а наказом Сумського обласного центру зайнятості № 133 від 30 листопада 2015 року зазначені зміни введено у дію з 10 грудня 2015 року.

09 грудня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про звільнення, а також повідомлено, що станом на 01 грудня 2015 року вакантні посади відсутні, а на підставі наказу Сумського обласного центру зайнятості № 32-к від 19 лютого 2016 року позивачка звільнена у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись зі звільненням з роботи, ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду і рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року наказ про її звільнення визнано незаконним і скасовано, а заявницю поновлено на посаді з 20 лютого 2016 року.

Проте вказане рішення місцевого суду рішенням Апеляційного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року скасоване, у задоволенні позову відмовлено.

Оскільки скасоване рішення місцевого суду допускало негайне виконання в частині поновлення на роботі, на підставі наказу Сумського обласного центру зайнятості № 94-к від 10 червня 2016 року ОСОБА_3 поновлено на посаді провідного юрисконсульта Охтирського міськрайонного центру зайнятості з 20 лютого 2016 року.

Однак наказом Сумського обласного центру зайнятості № 51 від 13 червня 2016 року ОСОБА_3 попереджено про наступне вивільнення через два місяці на підставі ст. 49-2 КЗпП України, про що її ознайомлено під підпис.

При цьому позивачці були запропоновані вакантні посади у центрах зайнятості по Сумській області, а також запропонована тимчасово вакантна посада в Охтирському міськрайонному центрі зайнятості, від яких ОСОБА_3 відмовилася.

Наказом Сумського обласного центру зайнятості № 126-к від 15 серпня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з посади провідного юрисконсульта Охтирського міськрайонного центру зайнятості у зв'язку зі скороченням штатів за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні заявниці у зв'язку зі скороченням посади відповідачем дотримані вимоги трудового законодавства, а доводи ОСОБА_3 про обов'язок роботодавця створити нову структуру служби зайнятості і штатний розпис на виконання рішення суду про поновлення на роботі, не ґрунтується на нормах права та є втручанням у його внутрішню діяльність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

На виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, позивачці була запропонована вакантна посада в Охтирському міськрайонному центрі зайнятості після скорочення посади провідного юрисконсульта, від якої заявниця відмовилась.

Доводи апеляційної скарги про те, що запропонована посада не є постійною роботою, оскільки її займає працівник, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, є безпідставними, оскільки ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України зобов'язує роботодавця і встановлює для працівника гарантію збереження роботи як такої на момент виниклої необхідності його звільнення, зокрема у зв'язку зі скороченням раніше займаної посади. При цьому зазначена норма не містить застережень відносно того, на який час працівник забезпечується роботою: на постійній основі, тимчасово чи на інших умовах.

Безпідставними та такими що не ґрунтуються на нормах права також є доводи заявника апеляційної скарги щодо обов'язку відповідача створити нову тимчасову структуру установи з введенням посади, яка утворилася після поновлення заявниці за судовим рішенням та необхідності розпочати нову процедуру скорочення.

Питання визначення кількості посад, прийняття рішення про скорочення тих чи інших посад, введення нових посад, тощо є внутрішньо-організаційною діяльністю підприємства, установи чи організації, втручання в яку заборонено законом (ст. 64 Господарського кодексу України).

Таким чином, правильно і з достатньою повнотою встановивши вказані факти на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання роботодавцем чинного законодавства при звільненні позивачки, а тому, не вбачаючи порушень трудових прав даного працівника, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі і, нерозривно пов'язаних з ними вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги.

Так, вирішуючи спір, місцевий суд врахував роз'яснення п.18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами) та з'ясував, що звільнення позивача проведено згідно з наказом, який відповідає законові, оскільки дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників. При цьому визначений ст. 49-2 КЗпП України порядок вивільнення працівників дотримано. Відповідачем вжито заходів щодо працевлаштування позивачки, а саме, їй була запропонована вакантна посада, проте, від переведення на іншу роботу вона відмовилася.

Доводи ОСОБА_3 щодо порушення її переважного права на залишення на роботі колегія суддів також вважає безпідставними.

Так, згідно зі ст. 42 КЗпП України до кола працівників, серед яких визначаються особи, що мають переважне право на залишення на роботі, входять працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, як і працівник, який звільняється.

Як вбачається з матеріалів справи в Охтирському міськрайонному центрі зайнятості була лише одна посада провідного юрисконсульта, яка підлягала скороченню.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: