Справа № 761/8876/16-ц
Провадження № 2/761/580/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лукянчук А.О., Припутневич В.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської клінічної лікарні №18 про визнання неналежним виконання своїх службових обов'язків та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 березня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати неналежним виконання своїх службових обов'язків службовими особами неврологічного відділення Київської міської клінічної лікарні №18 відносно позивача; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 02.09.2014 року позивач був госпіталізований до неврологічного відділення Київської міської клінічної лікарні №18 та перебував на лікуванні до 12.09.2014 року. Як зазначає позивач, при госпіталізації персонал прийомного покою неодноразово відмовляв йому в госпіталізації і виклику лікаря, грубіянили та ображали його, пояснюючи тим, що він переселенець із зони АТО. За час перебування в лікарні до позивача відносились неналежним чином, весь час перебування він пролежав в коридорі, хоча були вільні місця в палатах. Працівники лікарні обстеження проводили поверхнево, лікування проводилось неефективно, ліками загального призначення. Ліки, що зазначені в виписках з медичної картки йому не надавались. Курс лікування зазначений в картці не відповідає дійсності. За час лікування стан здоров'я погіршився.

Пізніше в період з 31.12.2014 року по 09.01.2014 року він перебував на лікуванні у зазначеній лікарні, проте відношення та лікування не змінилось.

Позивач зазначає, що після лікування в лікарні його стан здоров'я значно погіршився, посилилась головна біль, запаморочення, непритомність, що відобразилося на його працездатності та в результаті поведінки медичного персоналу лікарні позивач пережив моральні та душевні страждання, чим йому була спричинена моральна шкода, яку позивач оцінив в розмірі 400 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 03.11.2016 року заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що під час проходження позивачем лікування, яке було надано у відповідності до протоколів та стандартів якості, від позивача будь-яких скарг на умови лікування не надходило. У позові не наведено в чому саме були порушення з боку працівників лікарні щодо позивача під час його лікування, не зазначено які норми законодавства та нормативно-правові акти були порушені працівниками лікарні. В судове засідання, яке відбулось 19 червня 2017 року представник відповідача не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Тому на підставі статті 169 ЦПК України суду ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Вислухавши позивача, представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засідання докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, в період з 02.09.2014 року по 12.09.2014 року та з 31.12.2014 року по 09.01.2015 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні в неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні №18, що підтверджується виписками №№961 та 1465.

18.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до головного лікаря Київської міської клінічної лікарні №18 та просив провести перевірку по виписці з медичної карти стаціонарного хворого №961 від 12.09.2014 року, а також по обслуговуючому персоналу відділення неврології в зв'язку з їх негативним відношенням до заявника як до інваліда та переселенця із зони АТО.

На зазначену заяву 24.09.2014 року заступник головного лікаря надав відповідь в якій зазначив, що пройдений курс лікування проведено відповідно до протоколів та стандартів якості. Показів для продовження стаціонарного лікування чи повторного стаціонарного лікування в умовах неврологічного відділення немає.

За клопотанням позивача була призначена судово-медична експертиза. Проте оскільки позивач повідомив, що він відмовляється оплачувати експертизу, справа була повернута до суду.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

У відповідності до положень ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) Перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

б) Завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов'язані з виконанням трудових (службових) обов'язків, роботодавець відповідальності нести не буде.

Позивач в позовній заяві та під час розгляду справи по суті не зазначив, в діях якого працівника лікарні була протиправна поведінка щодо позивача, чим доведено протиправність поведінки, не надано доказів завданої шкоди позивачу.

А тому з врахуванням зазначеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача.

Крім того, позивач в позовній заяві просив постановити окрему ухвалу, яку направити до органів прокуратури для порушення кримінального провадження відносно службових осіб лікарні №18 за фактами халатного відношення до своїх службових обов'язків.

Проте оскільки в судовому засіданні не встановлено, що працівниками лікарні чи лікарями були порушені службові обов'язки, тому суд не вбачає підстав для направлення окремої ухвали.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської клінічної лікарні №18 про визнання неналежним виконання своїх службових обов'язків та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула