Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 428/9583/15-ц
Провадження № 22ц/782/938/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого - Луганської В.М.,

суддів: Коротенка Є.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря: Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 03.10.2000 року між ним та ОСОБА_2, було укладено шлюб. У 2012 році його батько переїхав з м. Луганська до м. Сєвєродонецька, продавши належну йому квартиру у м. Луганську, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Грошові кошти, які були отримані батьком позивача від продажу квартири у м. Луганську батько подарував позивачу, щоб він купив на них квартиру у м. Сєвєродонецьку. Позивач посилається на те, що 16.11.2012 року на подаровані батьком грошові кошти він купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Позивач вважає , що зазначена квартира є його особистою приватною власністю, відповідач не визнає за позивачем права особистої приватної власності на вищезазначену квартиру. У зв'язку з чим, просив суд визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Суд визнав квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_4.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у якому відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи. Вважає, що суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 придбав квартиру, яка розташована за АДРЕСА_2 за особисті кошти, які він отримав від батька, який продав свою квартиру і ця квартира є особистою власність позивача.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне

Судом встановлено, що сторони з 03 жовтня 2000 року по 03.09.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

16 листопада 2012 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_6 договір купівлі -продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 що підтверджується договором купівлі - продажу (а.с.6).

Пунктом 2 вказаного договору зазначено, що купівля квартири вчиняється за згодою дружини - ОСОБА_2.

Відповідно до вказаного договору загальна вартість квартири становить -44 137, 00 грн.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс15 від 1 липня 2015 року.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що він за особисті грошові кошти, які йому було подаровано його батьком купив квартиру, і що квартира, яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, буд.43; кв.42 є його особистою власністю.

У свою чергу, заперечуючи проти позову відповідач зазначала, що квартира придбана за спільним рішенням і за спільні кошти.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що джерелом для купівлі спірної квартири є саме грошові кошти, які було подаровано його батьком у сумі 13 тисяч доларів США. Суду не надано договору дарування грошових коштів, між тим відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У частині 3 ст. 65 СК України визначено, що згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Як вбачаться із п. 2 договору купівлі-продажу спірної квартири від 16.11.2012 року купівля квартири вчиняється за згодою дружини - ОСОБА_2.

Колегія суддів судової палати виходить з того, що сторони з жовтня 2000 року перебували у шлюбі, договір купівлі- продажу укладено в період шлюбу, один із подружжя -відповідач дав згоду на придбання квартири, квартира була придбана для сім'ї і в інтересах сім'ї.

Колегія суддів судової палати, оцінюючи в сукупності всі докази, які надано позивачем, приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що спірна квартира є особистою приватною власністю.

За таких підстав, відповідно до п.3ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 06 грудня 2016 року апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то судовий збір необхідно стягнути з позивача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_2 особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 606, 32 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: