Справа № 2-611/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Продан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" про стягнення суми страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.03.2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, водій автомобіля марки ВАЗ 21011 державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, здійснив проїзд регульованого перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Хюндай» державний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Тарутинського районного суду Одеської області водія автомобіля марки ВАЗ 21011 державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнано винним у порушенні п. 8.7.3 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/2079189, була застрахована у ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія", 20.03.2014 року та 04.08.2014 року позивачем було подано заяву (повідомлення) про дорожньо-транспортну пригоду, а також ряд інших документів необхідних для отримання страхового відшкодування.

Після розгляду страховиком наданих йому документів про дорожньо-транспортну пригоду, страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування, про що повідомив позивача листом від 02.10.2014 року за вих. № 8843.

У зв'язку з невиконанням страховиком свого зобов'язання, як зазначає позивач, 06.02.2015 року він звертався до страховика з вимогами про виплату страхового відшкодування та сплатити пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування. Крім того, 29.05.2015 року він звернувся до Моторно-транспортного (страхове) бюро України зі скаргою на бездіяльність страхової компанії. 23.12.2015 року він звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг зі скаргою про порушення законодавства України про страхування.

Незважаючи на вказане, станом на день звернення позивача до суду страхова виплата здійснена не була.

З огляду на таке, посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства, позивач, з урахуванням останньої заяви про збільшення позовних вимог (а.с.а.с. 47-49), просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» страхове відшкодування у результаті настання страхового випадку у розмірі 9 170,19 грн., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 9 021,96 грн., інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 6 828,07 грн. та 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 682,11 грн.

Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду письмові заперечення, відповідно до яких позовні вимоги просить задовольнити частково в частині стягнення страхового відшкодування у розмірі 9 170,19 грн. та пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 4 405,71 грн.. В частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат просив відмовити, посилаючись їх безпідставність, оскільки дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодуванням збитків та шкоди. Також просив врахувати положення Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що стався за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що 20 березня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки ВАЗ 21011 державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, здійснив проїзд регульованого перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Хюндай» державний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Тарутинського районного суду Одеської області водія автомобіля марки ВАЗ 21011 державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнано винним у порушенні п. 8.7.3 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, матеріалів справи та не заперечується сторонами, цивільно-правова відповідальність винної особи ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП була застрахована ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія", згідно Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/2079189.

20.03.2014 року позивач подав до ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" заяву (повідомлення) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (а.с. 9).

Як вбачається з повідомлення про прийняте рішення по події, яка мала місце 20.03.2014 року, за Вих.. № 8843 від 02.10.2014 року ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" здійснило розрахунок страхової виплати та визначило її в розмірі 9 170,19 грн. Також в листі зазначено, що франшиза по полісу АС/2079189 становить 1 000, 00 грн. (а.с. 11).

Водночас, матеріалами справи підтверджується факт того, що станом на дату звернення позивача до суду, страхова виплата проведена не була, що є порушенням прав позивача, як особи, яка має право на отримання відшкодування.

Відповідно до ч. 2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що відповідачем ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" визнано позовні вимоги в частині виплати страхового відшкодування в розмірі 9 170,19 грн., а отже вказані обставини на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в зазначеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат передбачених ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне.

Пунктом 36.5 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Аналогічні положення щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України.

Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З точки зору ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З цього випливає, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, а тому за несвоєчасне виконання обов'язку по сплаті страхового відшкодування відповідач має нести відповідальність у вигляді річних.

Така ж позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року, яка, з точки зору ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до статті 992 Цивільного кодексу України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

З приведеного позивачем розрахунку вбачається, що пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика за період з 03.11.2014 року по 26.04.2017 року становить 9 021,96 грн.

Крім того, з приведеного позивачем розрахунку, перевіреного судом, вбачається, що розмір інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання становить 6 828,07 грн., а 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання - 682,11 грн.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року при розгляді справи № 6-113 цс 14 зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання.

При проведенні розрахунків позивачем було враховано рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ".

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України.

Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

У п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК).

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Враховуючи викладене та те, що відповідачем були порушені строки виконання зобов'язання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 6, 22, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 15, 509, 526, 549, 550, 625, 901, 979, 992 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 60, 61, 88, 209, 214, 215, 294 ЦПК України, , -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у результаті настання страхового випадку у розмірі 9 170 (дев'ять тисяч сто сімдесят) гривень 19 копійок, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 9 021 (дев'ять тисяч двадцять одну) гривню 96 копійок, інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 6 828 (шість тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 07 копійок, 3 % річних з простроченої суми у розмірі 682 (шістсот вісімдесят дві) гривні 11 копійок, та 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн