Справа № 454/375/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/2444/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 4000 доларів США та 3000 євро і судового збору.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 борг в сумі 4000 доларів США та 3000 євро і 1238,29 грн. судового збору.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 року скасовано.

ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики від 19 листопада 2014 року, вчиненного у формі розписки, недійсним.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 борг в сумі 4000 доларів США та 3000 євро. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 1238,29 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням вирішено стягнути з нього за договором позики борг в сумі 4000 доларів США та 3000 євро, тобто в іноземній валюті, чим порушено ст. 99 Конституції України та ст. 192 ЦК України, якими встановлено, що грошовою одиницею України є гривня і вона є законним платіжним засобом на території України. Крім цього, просить врахувати правову позицію Верховного суду України при розгляді справи № 6-79цс14, якою визначено, що «аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто, засобом погашення грошового зобовязання і його виконання, є національна валюта України гривня. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати, як незаконне.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної краги, заперечення ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт написання розписки ОСОБА_3 про отримання грошей, є доказом отримання їх позичальником від позикодавця ОСОБА_5, які позичальник у встановлений розпискою строк не повернув, що є підставою для стягнення таких з позичальника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку).

Ч.2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобовязання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, і цього не заперечували сторони, що 19.11.2015 року, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти 4000 доларів США та 3000 євро та зобовязався їх повернути на протязі шести місяців 2014 року, що підтверджується розпискою від 19.11.2014 року.

Написання розписки ОСОБА_3 не заперечував, її не оспорював

З врахуванням положень ч.2 ст. 1047 ЦК України написання ОСОБА_3 розписки про отримання грошей є доказом отримання їх позичальником від позикодавця ОСОБА_5

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення коштів, отриманих ним у позику в ОСОБА_5

Таким чином, оскільки відповідач не повернув позичені ним у ОСОБА_5 кошти, у строк, зазначений у розписці, якою підтверджується отримання коштів, тобто, не виконав належним чином у зазначений строк взятих на себе зобовязань, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про під ставність позову та стягнення з відповідача 4000.00 дол. США та 3000.00 євро.

Апеляційна скарга не містить доводів про те, що ОСОБА_3 не отримував зазначених у розписці коштів, і що розписку він не писав. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуваним рішенням суду кошти стягнуті в іноземній валюті,а не в гривні.

Колегія суддів вважає, що з такими доводами апелянта слід погодитись з огляду на наступне.

Згідно з роз»ясненнями, викладеними у абзацах 2, 3 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення", у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості за розпискою, у судовому рішенні повинен був навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську валюту за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, тобто, станом на 13.12.2016 року (1 дол. США = 26.1711гривень, 1 євро 27.7309 гривень), а тому заборгованість ОСОБА_3 у національній валюті становить (4000.00 дол. США х 26.1711=104684.40 грн., 3000.00 євро х 27.7309 грн. = 83192.70 грн.).

Колегія суддів вважає, що ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 4000.00 дол. США та 3000.00 євро слід змінити, та викласти абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 104684.40 грн. та 3000 євро. що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 83192.70 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.

У даному випадку визначений у резолютивній частині рішення гривневий еквівалент доларів США та євро не змінює суті рішення в частині стягнення заборгованості за розпискою, а відображає лише величину заборгованості з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США та євро.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду міста Львова від 13 грудня 2016 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частині рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 104684.40 грн. та 3000 євро. що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 83192.70 грн.»

Що ж до доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, такі не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення з ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судом встановлено, що позивачем належним чином доведено, що ОСОБА_5 позичив ОСОБА_3 4000.00 дол. США та 3000.00 євро, які останнім не повернуто, чим порушено право позивача, який за захистом свого права звернувся до суду з даним позовом.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 104684.40 грн. та 3000 євро. що еквівалентно на день ухвалення рішення судом першої інстанції 13.12.2016 року 83192.70 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1472.40 грн. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2