Справа № 344/6478/16-ц
Провадження № 22-ц/779/953/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, встановлення порядку участі батька у вихованні дітей та визначення їх місця проживання.

ОСОБА_2 у вересні 2016 року подав зустрічну позовну заяву, уточнивши її в подальшому, до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення порядку участі у їх вихованні.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 4 жовтня 2016 року вказані позови обєднано в одне провадження.

В подальшому ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, встановлення порядку участі батька у вихованні дітей та визначення їх місця проживання розєднано у самостійні провадження від позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення порядку участі у їх вихованні.

Іншою ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, встановлення порядку участі батька у вихованні дітей залишено без розгляду.

Позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що сторони є батьками двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею, хоча рішенням суду не було визначено їх місце проживання. Враховуючи наявність спору між ними з цього приводу та участі відповідача у вихованні дітей, той факт, що проживання дітей разом з нею відповідатиме їх інтересам, створення їм належних умов для проживання та виховання, зважаючи на повіденку відповідача просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року позов задоволено. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1, зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_3. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судом безпідставно задоволено вимогу про визначення місця проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому не враховано положень ст. 29 ЦК, ст. 161 СК України, згідно яких спір між батьками щодо місця проживання дитини після досягненя нею 14 років судовому розгляду не підлягає. Відтак, оскільки синові виповнилось чотирнадцять років він вправі самостійно визначити місце свого проживання. Відповідно в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 слід було відмовити.

Не враховано судом при розгляді справи і норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Сімейного кодексу України про те, що місце проживання дітей - це конкретно встановлене житло (адреса), де створені належні умови для проживання. Згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 6 квітня 2017 року №245 позивач з дітьми проживають ІНФОРМАЦІЯ_4. Саме за цією адресою органом опіки та піклування перевірено умови проживання дітей. В той же час, зареєстроване місце проживання матері м. Івано-Франківськ, вул. Федьковича 7/44. А отже, суд не може встановлювати місце проживання дітей без його конкретизації та формально визначити це місце за будь-яким місцем проживання матері, оскільки остання може змінити проживання на місце, де не будуть створені належні умови для проживання дітей. Однак, даних обставин суд до уваги не прийняв та, визначивши місце проживання дітей без конкретної їх адреси, фактично не вирішив спір по суті.

Крім того, на думку апелянта, місцевим судом порушено вимоги ст. 126 ЦПК України. Так, у день прийняття оскаржуваного рішення судом постановлено ухвалу про розєднання позовів. Разом з тим, розєднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце тільки за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи. Посилання суду щодо бажання сторін оскаржити рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 6 квітня 2017 року №245 в частині встановлення порядку участі батька у вихованні дітей, та що зазначені обставини можуть призвести до порушення процесуальних прав позивача за первісним позовом та неповнолітніх дітей сторін, не відповідають обставинам справи. Так, він цілком погодився із цим рішенням виконкому та, більше того, уточнивши свої вимоги просив встановити спосіб та порядок участі у вихованні дітей саме згідно письмового висновку органу опіки та піклування. Не вказувала на таке оскарження і ОСОБА_1 Крім того, цей висновок є одним із доказів у справі і повинен оцінюватися судом в сукупності з іншими доказами. Відповідно, у суду не було жодних підстав для розєднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження.

Посилаючись на ці обставини просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції враховуючи викладені обставини та оцінивши зібрані по справі докази, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, фактичну відсутність заперечень відповідача щодо проживання дітей з позивачем, прийшов до висновку про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх матірю.

Однак, повністю погодитися з цим висновком місцевого суду колегія суддів не може, оскільки він частково не відповідає вимогам матеріального закону.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, за змістом ст. 31 ЦК України малолітньою є фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, та має часткову цивільну відповідальність.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в усякому випадку в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; також малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як правильно встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 лютого 2001 року, який було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Згідно затвердженого рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 6 квітня 2017 року №245 висновку органу опіки та піклування останній вважає за доцільне визначити місце проживання дітей сторін з матірю ОСОБА_1 та встановити батькові відповідний порядок участі у вихованні дітей. Зі змісту висновку вбачається, що мати разом з дітьми проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, де для них створені належні умови проживання. Зокрема, ОСОБА_7 має окрему кімнату, облаштовану дитячими меблями. ОСОБА_4 має місце для сну та навчання, особисті речі його знаходяться в іншій кімнаті. При цьому органом опіки та піклування відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 від 24 січня 2017 року встановлено, що такий не заперечує стосовно проживання дітей з їх матірю (а.с.99-103).

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дочки ОСОБА_7 з матір'ю.

При цьому не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо відсутності зазначення судом місця проживання дітей за конкретною адресою проживання їх матері, оскільки діючим законодавством це не передбачено. Так, за змістом положень ст. 161 СК України визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є конкретна адреса, а є визначення особи, з якою має проживати дитина. Крім того, зважаючи на принцип диспозитивності цивільного процесу таких позовних вимог ОСОБА_3 заявлено не було.

Також колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Документами, до яких вносяться відомості про місце проживання є, зокрема, паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання та ін. (ст. 3 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 6 цього Закону, обов'язок щодо реєстрації місця проживання або перебування покладено на громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні.

За змістом ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За таких обставин, обмеження вільного вибору місця проживання встановлюється відносно осіб, які не досягли чотирнадцятирічного віку, оскільки місцем проживання дитини зазначеного віку є місце проживання того з батьків, з яким суд залишив дитину.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, ст. 160, 161 СК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» той з батьків, з ким рішенням суду було залишено дитину не може бути обмежений у вільному виборі місця свого проживання та обмежений у свободі пересування. А відтак, може на свій вибір, але враховуючи інтереси дитини, змінювати місце проживання.

В цій частині фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо визначення місця проживання сина сторін ОСОБА_6.

Згідно з ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Встановлено, що на момент предявлення позову синові сторін ОСОБА_6 виповнилося більше як 14 років. Водночас в ході розгляду справи апеляційним судом останній 3 червня 2017 року досягнув 16 років та будучи неповнолітнім має неповну цивільну дієздатність.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 висловив своє бажання проживати разом з матірю.

Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що рішення в частині визначення місця проживання сина сторін ОСОБА_6 винесено за неправильного застосування норм матеріального права. А тому його слід скасувати, постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Що стосується доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права при розєднанні позовних вимог, то такі є неспроможними з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 статті 126 ЦПК України суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог із позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

При цьому позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів є однорідними, зокрема, якщо вони нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Водночас таке об'єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

Залежно від обставин справи суддя чи суд мають право постановити ухвалу про роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи(ч. 2 ст. 126).

Як вбачається зі змісту ухвали Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року суд прийшов до висновку про розєднання поєднаних в одному провадженні згідно ухвали від 4 жовтня 2016 року первісних вимог ОСОБА_3 та зустрічних вимог ОСОБА_2 враховуючи вимоги процесуального закону щодо строків розгляду справи, намір позивача оскаржити рішення органу опіки та піклування щодо визначення батькові способу та порядку участі у вихованні дітей, з метою дотримання процесуальних прав інших сторін, обгрунтовано вважаючи, що спільний їх розгляд ускладнює вирішення справи (а.с.61, 115-116).

За таких обставин, колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального закону при постановленні цієї ухвали.

Крім того, за змістом ч.3 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування чи зміни рішення є таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення до часткового скасування. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_8