Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.04.2017 Справа №607/26/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі :

- головуючого судді Стельмащука П.Я.

за участю секретаря Бойко І.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано вказану квартиру. Зазначена квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, просить визнати за ним 2/3 частини квартири квартири АДРЕСА_1 у зв»язку з тим, що разом з ним буде проживати їхня спільна дитина.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2002 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії I-ИД №066800, виданим відділом державної реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 1559, зроблений 19.10.2002 року.

Згідно договору купівлі продажу квартири від 11.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1162 ОСОБА_4 набуто за час шлюбу квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами ч. 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із нормами ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом не встановлено домовленості між сторонами з цього питання чи наявності шлюбного договору.

Відповідно до ч. 1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є майном, набутим подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому позов підлягає до задоволення шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Доводи відповідача про те, що їхня спільна дитина буде проживати разом з ним, у зв»язку з чим просить визнати за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири нічим не обґрунтовані, в матеріалах справи міститься інформація, відповідно до якої позивач та відповідач проживають та зареєстровані за однією адресою та разом з обома проживає їхня спільна дитина, інші відомості, які б свідчили про протилежне відсутні, як і немає даних про те, з ким в майбутньому буде проживати дитина.

Крім того, в силу вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 69-71 Сімейного кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 1/2 частину цієї ж квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5