Справа №560/579/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі Катюха К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області про скасування усиновлення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області та просить суд скасувати його усиновлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2015 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції у Полтавській області, про що складено відповідний актовий запис №127. До реєстрації даного шлюбу, відповідач ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, від якого у них народився син ОСОБА_5. Пісдя укладення шлюбу, вони почали проживати однією сім'єю за місцем проживання позивача. В період шлюбу з відповідачем, він усиновив її сина ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_1, про що на підставі рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року, Дубровицьким районним відділом ДРАЦС, 08 червня 2016 року було видано повторне свідоцтво про народження. З часом відносини між ними вкрай погіршились та відповідач повернулася разом із сином до свого попереднього місця проживання. За таких обставин, починаючи з лютого місяця 2017 року, вони проживають окремо один від одного. На даний ОСОБА_6 проживає разом із матір'ю,а тому спільне проживання та виконання ним своїх батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_7 є неможливим.

В судове засідання позивач не з'явився, до суду подав заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання, а саме 19 липня 2017 року, 17 серпня 2017 року та 23 листопада 2017 року не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату та місце розгляду справи, про що свідчать поштові подомлення про отримання останньою судових повісток (а.с.22, 26, 32)

Представник третьої особи - Служби у справах дітей в судовому засіданні в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату та місце розгляду справи, про що свідчать розписка про отримання судової повістки.

Всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 сепрня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції у Полтавській області, про що складено відповідний актовий запис №127. Дана обставина стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Зі змісту рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року вбачається, що батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.7-9).

Згідно частини 1 статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Вищевказаним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 було оголошено усиновлювачем ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано державний орган реєстраці актів цивільного стану внести відомості про ОСОБА_1, як батька, до актового запису про народження ОСОБА_5, змінівши його прізвище та по батькові з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 та з ОСОБА_6 на ОСОБА_6, без зміни імені, дати, місяця, року та місця його народження.

На підставі рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року, виконавчим комітетом Трипутнянської сільської ради Дубровицького району Рівненської області було видане свідоцтво про народження на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, де батьком зазначений ОСОБА_1 (а.с.6).

Крім того, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12 червня 2017 року, який був долучений до матеріалів справи третьою особою - Службою у справах дітей Дубровицької районної держваної адміністрації вбачається, що ОСОБА_3 любить свого тата ОСОБА_1. Про батька розповідає з позитивом, хоче з ним спілкуватися. Матір ОСОБА_3, ОСОБА_8 пояснила, що 4 місяці матеріальної допомоги від ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 не отримувала. Також пояснила, що ОСОБА_1 не цікавиться життя та здоров'ям сина та жодних перешкод у спілкуванні із сином вона йому не чинить (а.с.28).

Відповідно до змісту статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Згідно статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу (усиновлення дитини, яка є громадянином України, але проживає за межами України). Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

У статті 232 Сімейного кодексу України визначено, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини (частина 4). Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків (частина 5).

Згідно вимог пункту 3 частини 1 статті 238 Сімейного кодексу України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Згідно зі статтею 239 Сімейного кодексу України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов'язки, що виникли у зв'язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами.

В силу положень статті 241 Сімейного кодексу України, після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов'язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім'ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров'я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив'язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п.».

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, яка ратифікована Законом № 3017-VI від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на час усиновлення дитини, позивач та мати дитини проживали однією сім'єю, мали почуття любові і поваги один до одного, користувалися правами і виконували взаємні обов'язки, зумовлені спільним проживанням однією сім'єю.

Між тим на час вирішення спору суд може констатувати суттєве погіршення стосунків позивача та відповідача, вони зовсім не спілкуються та проживають окремо, що робить неможливим виконання позивачем своїх батьківських обов'язків.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки суд дійсно переконався в тому, що позивач внаслідок повернення відповідача до попереднього місця проживання разом із дитиною, не може в повній мірі виконувати свої батьківські обов'язки, що є підставою для скасування усиновлення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 238, 240 Сімейного кодексу України, статтями 10, 60, 214, 215, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Скасувати усиновлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: З.С.Сидоренко