РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/169/17

Провадження № 2/700/159/17

02 серпня 2017 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого-судді Яценко Г.М.,

при секретарі Сіденко Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу № 700/169/17 за позовом ОСОБА_1 до Лисянської районної центральної лікарні про поновлення на роботі та виплата заробітної плати,

у с т а н о в и в:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду зубного техніка Лисянської ЦРЛ наказ від 31.08.2009 року №4652. Позивачу 15.10.2012 року надано сумісництво на 0,25 ставки зубного ортодонта, наказ від 15.10.2012 року №164.

Наказом від 27 лютого 2017 року №28 позивача було звільнено із займаних посад згідно п.4 ст.40 КЗпП України, який вважає незаконним, оскільки в період з 21.02.2017 року по 23.02.2017 року він був відсутній на роботі із поважних причин, які він виклав у пояснювальній записці головному лікарю Лисянської ЦРЛ ОСОБА_2 від 24 лютого 2017 року. Крім того, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Представник позивача в судове засідання зявився, просив суд, позов задовольнити повністю поновити позивача на посаді зубного техніка та техніка ортодонта Лисянської ЦРЛ. Стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Відповідач в судове засідання зявився, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Подав до Лисянського районного суду 03.05.2017 року заперечення в яких проти позову заперечував та просив відмовити в цивільному позові ОСОБА_1. В обґрунтування яких посилається на те, що з 2009 року у зв`язку з перебуванням основного працівника у декретній відпустці ОСОБА_1 було зараховано на посаду зубного техніка госпрозрахункового відділення. Після виходу з відпустки основного працівника, позивача було переведено на 0,25 ставки зубного техніка (згідно наказу від 15.08.2011р. №196).

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав, передбачених трудовим законодавством.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. У відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, що визнаються сторонами, доказуванню не підлягають.

Позивач до початку розгляду справи по суті заявив клопотання та відмовився від позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що працівників Лисянської ЦРЛ при прийомі на роботу ознайомлюють з правилами внутрішнього розпорядку, які затверджені на зборах трудового колективу 26 січня 20003 року.

Крім того окремим наказом, працівникам, які працюють не неповну ставку, в тому числі і позивачу ОСОБА_1, встановлений розпорядок робочого часу відповідно до наказу від 30.03.2015 року №65а з яким він був ознайомлений, проте від підпису відмовився, про що старшим інспектором з кадрів ОСОБА_3, юрисконсультом ОСОБА_4 та інженером ЦО ОСОБА_5 був складений акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом від 06.04.2015 року.

Також, позивач був ознайомлений із положенням про госпрозрахункове відділення та знав, що у відповідності до положення, при роботі на 0,25 ставки план складає 40 одиниць, а в грошовому еквіваленті - 1625 гривень 26 копійок. Проте, планові показники не виконувалися позивачем у повному обсязі.

В період з 21 по 23 лютого 2017 року, позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин та без попередження свого керівника, про що були складені акти про відсутність працівника на роботі, а завідуючим поліклініки ОСОБА_6 направлено дві доповідні записки на імя головного лікаря, про відсутність на роботі ОСОБА_1 без поважних причин.

Згідно письмових пояснень наданих ОСОБА_1 та пояснень наданих у судовому засіданні, позивач повідомив, що 07.12.2016 року здавав кров (довідка від 07.12.2017 року №179), оскільки після кожного дня давання крові надається додатковий день відпочинку із збереженням середньої заробітної плати, він скористався наданим йому чинним законодавством днями відпочинку з 21 по 23 лютого 2017 року, однак заяви про надання йому передбачених днів відпочинку не писав, а повідомив свого безпосереднього керівника за допомогою телефонного звязку.

Головним лікарем було запропоновано позивачу надати письмові пояснення стосовно відсутності позивача на робочому місці на що ОСОБА_1 повідомив, що два дні був відсутній з причин здачі крові, а один день їздив на похорони своєї баби, проте не надав жодних доказів, які б це підтверджували.

Після проведення засідання профспілкового комітету медпрацівників від 27 лютого 2017 року було постановлено дати згоду профкому на звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин.

27 лютого 2017 року позивача звільнено з займаних посад за прогули без поважних причин, проведено повний розрахунок та компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 166 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач був прийнятий на посаду зубного техніка Лисянської ЦРЛ наказ від 31.08.2009 року №4652 .

Наказом від 30.03.2015 року №65а встановлено розпорядок робочого часу працівникам, які працюють на неповну ставку, у тому числі і ОСОБА_1, встановлений розпорядок робочого часу відповідно до наказу з яким позивач був ознайомлений, проте від підпису відмовився, про що старшим інспектором з кадрів ОСОБА_3, юрисконсультом ОСОБА_4 та інженером ЦО ОСОБА_5 був складений акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом від 06.04.2015 року.

Згідно даного наказу ОСОБА_1 встановлено розпорядок робочого часу як техніку зубному госпрозрахункового відділення (0,25 штатних одиниць), зубному техніку ортодонту поліклінічного відділення (0,25 штатних одиниць), щоденно з понеділка по пятницю на одній посаді з 8-00 до 09-30 годин, на іншій посаді з 09-39 до 11-18 години. Вихідні субота та неділя.

Таким чином, робочий час позивача протягом робочого дня складав більше трьох годин, а відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин є прогулом.

Суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, оскільки, у відповідності до ст.235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин в судовому засіданні не встановлено.

Згідно розяснень, викладених у п. 22-23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У звязку з викладеним, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так як судом не встановлено підстав для поновлення позивача на роботі, не встановлено факту порушення з вини відповідача прав позивача, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки не встановлено передбачених ст. 23 Цивільного кодексу України підстав для її стягнення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду заяви позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені заявником, компенсуються за рахунок держави.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 21-24, 40, 233 Кодексу Законів про працю України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лисянської районної центральної лікарні про поновлення на роботі та виплати заробітної плати - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Лисянський районний суд Черкаської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - Яценко Г. М.