У Х В А Л А

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 1 серпня 2016 року та рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбня Ігор Вікторович, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 1 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 1 серпня 2016 року залишено без змін.

У травні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 1 серпня 2016 року та рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 233 ЦК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилаються на постанови Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року (справа № 6-551цс16) та 21 грудня 2016 року(справа № 6-2766цс16).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову. При цьому суд виходив з того, що підстави для застосування положень ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України та визнання заповіту недійсним, відсутні, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що на момент складання та посвідчення заповіту від 11 серпня 2014 року ОСОБА_8 перебував у такому стані коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт було складено за наявності насильства, обману чи помилки суду не було надано та не доведено також і те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У постановах Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року (справа № 6-551цс16) та 21 грудня 2016 року(справа № 6-2766цс16) наведено правові висновки щодо застосування статті 233 ЦК України в справах про визнання правочинів недійсними та визнання договору дарування недійсним.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновках щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справі, яка переглядається та у справі за результатами якої Верховним Судом України прийнято ці рішення, наявні різні фактичні обставини.

Ураховуючи наведене, вважати заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбня Ігор Вікторович, про визнання заповіту недійсним за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 1 серпня 2016 року та рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук