АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1565/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Шимчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівГончар Н. І., Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Жашківської районної державної адміністрації, про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8,, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Жашківської районної державної адміністрації, про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що з 1994 року вона проживала з ОСОБА_11 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

12 листопада 1996 року вони зареєстрували шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Всі разом вони проживали у будинку по АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_11 відповідно до договору дарування від 26 травня 1992 року.

За час шлюбу за рахунок спільних коштів у 2000 році вони побудували прибудову до будинку, внаслідок чого вартість домоволодіння значно збільшилася. Згідно з технічним паспортом на будинок станом на 15 жовтня 2012 року інвентаризаційна вартість житлового будинку, 1969 року побудови, складала 47 134 грн., інвентаризаційна вартість прибудови 65 067 грн. Загальна інвентаризаційна вартість домоволодіння по АДРЕСА_1 складає 148 852 грн.

Крім того, за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та у період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів у 1995 році проводилася газифікація будинку, у 2003 році підключено будинок до центральної водомережі, у 2006 році проведено телефон. За час шлюбу 26 лютого 2010 року чоловіком приватизовано земельну ділянку площею 0,1022 га, на якій знаходиться житловий будинок.

13 травня 2011 року шлюб між нею та ОСОБА_11 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 помер.

Після його смерті спадкоємцями майна є: його мати - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

До складу спадщини було включено житловий будинок по АДРЕСА_1, в якому проживає вона (позивачка) разом із дітьми.

Оскільки вказаний житловий будинок у зв'язку із збільшенням його вартості за рахунок коштів подружжя став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила позов задовольнити.

Справа неодноразово розглядалась в судах різної інстанції.

Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2014 року позовну вимогу ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частини будинку з надвірними спорудами та на ? частини земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, так як вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення, яким визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя її покійного сина ОСОБА_11 та ОСОБА_7 прибудову до житлового будинку, позначену на плані літерою «а-1», сарай позначений на плані літерою «Г», убиральню, зазначену на плані літерою «Д», в інших позовних вимогах ОСОБА_7 - відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 1 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Черкаської області від 1 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок за час спільного проживання позивачки та ОСОБА_11 істотно збільшився у своїй вартості, а тому дане майно може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя і позивачці відповідно належить ? частина будинку з господарськими спорудами та ? частини земельної ділянки.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з даним висновком суду.

Судом установлено, що ОСОБА_7 перебувала з ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1996 року, від якого мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 26 травня 1992 року ОСОБА_11 набув право власності на будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1, 26 лютого 2010 року ним було приватизовано земельну ділянку за вказаною адресою, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

13 травня 2011 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_11 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 помер.

Після смерті ОСОБА_11 спадкоємцями майна за законом є ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Із поданих доказів вбачається, що за час спільного проживання ОСОБА_7 у шлюбі з ОСОБА_11 було проведено поліпшення будинку, добудовано прибудову до нього, збудовано господарські споруди, встановлено капітальну огорожу.

Згідно з ксерокопією технічного паспорта будинку в ньому вказано прибудову, яка позначена на схематичному плані «а1». Згідно зі схематичним планом присадибної ділянки її розміри складають 11 м х 3,75 м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 грудня 2013 року для поліпшення житлових умов подружжям ОСОБА_10 було проведено водопровід, газопровід, побудовано вбиральню, сарай літ. «Г», сарай-літню кухню літ. «Б», гараж-ангар та інші споруди. Крім того, проведено роботи з благоустрою будинку та двору.

Як зазначала ОСОБА_7 прибудова до належного ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 26 травня 1992 року будинку була споруджена у 2000 році.

Отже, виходячи з часу набуття права власності на будинок та зведення прибудови, необхідно керуватися нормами КпШС України, який діяв на той час.

Статтею 24 цього Кодексу встановлено, що майно, одержане одним із подружжя в дар є його власністю.

Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке не було власністю одного з подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічна норма закріплена й у ч. 1 ст. 62 СК України.

Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом із рішення виконкому Жашківської міської ради народних депутатів від 3 жовтня 1997 року ОСОБА_11 надано дозвіл на будівництво добудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 3,7 х 11,0 м.

Згідно з проектом будівництва господарських будівель на земельній ділянці планувалось побудувати добудову до житлового будинку площею 3,7 х 11,0 м (Т.1 а. с. 12).

На будівництво господарських будівель ОСОБА_11 видано будівельний паспорт (Т. 1 а. с. 13).

Згідно зі схемою виносу в натурі господарських будівель по всій довжині будинку збудовано добудову шириною 3,7 м (Т. 1 а. с. 14).

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок за 2012 рік та характеристикою спірного будинку вбачається, що за період шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_7 здійснено наступні добудови до житлового будинку по АДРЕСА_1: прибудова під літ. «а1» (1998 року побудови), сарай під літ. «Г» (2004 року побудови), убиральня під літ. Д (2004 року побудови).

Інвентаризаційна вартість вказаних прибудов становить 65 067 грн. із загальної вартості будинку 124 869 грн., тобто вартість прибудови становить майже ? частини від вартості самого будинку.

Колегія суддів вбачає, що майно чоловіка позивачки - подарований йому спірний будинок - істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних із позивачкою трудових і грошових затрат.

Докази протилежного суду надані не були.

Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно того, що житловий будинок за час спільного проживання позивача ОСОБА_7 з ОСОБА_11 істотно збільшився у своїй вартості, що дає підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину будинку із господарськими спорудами.

Проте, визначаючи за позивачкою ? частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що за час шлюбу 26 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_11 було приватизовано вказану земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 (Т. 1 а.с. 11).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз'яснено в абз. 1 п. 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

А тому, підстав у суду першої інстанції для визнання за позивачкою права власності на ? частину земельної ділянки, яка приватизована померлим ОСОБА_11, не було.

Крім того, суд, визнаючи за ОСОБА_7 право власності на ? частину земельної ділянки, не визнав цю земельну ділянку об'єктом права спільної сумісної власності.

За викладених обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на ? частину земельної ділянки за ОСОБА_7, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2016 року у даній справі змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Жашківської районної державної адміністрації, про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою по АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :