АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/789/7895/2017 Доповідач в суді апеляційної інстанції-Шахова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Болотова Є.В., Вербової І.М.

при секретарі Пащенко О.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості "Укргазпроект" про приведення у відповідність з трудовим законодавством запису у трудовій книжці,стягнення заборгованості із заробітної плати,вихідної допомоги,середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що з 22 березня 2013 року по 29 квітня 2013 року працював у відповідача на посаді головного інженера проектів Начальника бюро Головних інженерів проектів, а 29 квітня 2013 року по 31 травня 2016 року був членом правління, Начальника бюро .

22 березня 2013 року між ним та товариством було укладено строковий трудовий договір у формі письмового контракту,який додатковою угодою від 22 березня 2016 року подовжено до 22 березня 2017 року.

Згідно з п. 4.1. договору йому встановлено посадовий оклад у розмірі 20 000 грн. на місяць,а п. 4.2. передбачено у разі виходу у щорічну відпустку виплату йому матеріальної допомоги у розмірі однієї середньомісячної зарплати.

Починаючи з липня 2014 року, відповідач порушував законодавство про працю та затримував виплату заробітної плати. Зважаючи на систематичний характер, якого набуло це порушення та значну суму заборгованості, після численних звернень, 12 травня 2016 року він подав відповідачеві заяву про дострокове розірвання трудового контракту з власної ініціативи.

Згідно з записом в трудовій книзі його звільнено з посади «Члена правління, Начальника Бюро ГІПів» з 31 травня 2016 року. Усупереч вимогам трудового законодавства, причиною дострокового розірвання вказано п. 8 ст. 36 КЗпП України «підстави передбачені контрактом», у той час як об'єктивно розірвання відбулося на підставі статті 39 КЗпП України - з ініціативи працівника, за його власного заявою, через порушення власником (відповідачем) законодавства про працю, тобто систематичну затримку оплати праці.

На час звільнення у відповідача перед ним (позивачем) існує заборгованість по заробітні платі у розмірі 135 882 гривні 83 копійки.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати позивач зазначав,що він має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, на одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку, на компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати, на матеріальну допомогу, передбачену п. 4.2. контракту, та на відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та зменшення розміру частини заявлених вимог, ОСОБА_1 просив:

зобов'язати відповідача привести у відповідність до норм Кодексу законів про працю України запис у трудовій книзі в частині підстав для припинення трудового договору, замінивши п. 8ст. 36 КЗпП України на п. 4 ст. 36 та ст. 39 КЗпП;

стягнути з відповідача в порядку ст. 44 КЗпП України разову вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 25 144, 32грн;

стягнути з відповідача в порядку ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати на загальну суму 12 960, 69 грн., а саме за липень 2014 року - 5 072, 40 грн.; вересень 2014 року - 2 908,31грн.; серпень 2015 року 1 330, 62грн.; вересень 2015 року - 1 444,85 грн.; жовтень 2015 року - 563,10 грн; листопад 2015 року - 565, 81грн; грудень 2015 року - 371,64 грн.; січень 2016 року - 271,13 грн; лютий 2016 року - 228, 90грн; березень 2016 року - 133, 15грн; квітень 2016 року - 23, 12грн; травень 2016 року - 47, 64 грн.;

поновити строк позовної давності по вимозі про виплату заборгованості з заробітної плати за період 01 січня 2013 року по 12 травня 2016 року;

стягнути з відповідача заборгованість по оплаті заробітної плати за період 01 січня 2013 року по 12 травня 2016 року у розмірі 50 717 грн;

стягнути з відповідача 233 156,16грн у порядку ст. 117 КЗпП України;

стягнути з відповідача 100 527,28грн. матеріальну допомогу на підставі п. 4.2. трудового контракту від 22 березня 2013 року;

стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 270 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 31 травня 2016 року з посади члена правління - начальника бюро ГІПів на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення Наглядової Ради відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України «підстави передбачені контрактом» та вважати звільненим ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України з приведенням запису в трудовій книжці у відповідності до змін.

Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 25 144, 32 грн. компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 12 960,69 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 грн, а всього - стягнуто 88 105 гривень 01 копійку з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500 гривень та 1 432,25 грн судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду, окрім вирішення вимог щодо зміни формулювання підстав звільнення,скасувати та ухвалити в зазначеній частині нове рішення про повне задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі,середнього заробітку за затримку розрахунку,компенсації за порушення строків виплати по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції та моральної шкоди.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що висновки суду про законність односторонньої зміни відповідачем істотних змін праці в частині зменшення з 13 грудня 2014 року по 31 травня 2016 року на 30% його окладу (з 20 000 грн. до 14 000 грн) є помилковими та такими,що не ґрунтуються на законі і ці висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені відповідачем. Судом порушено принцип рівності та проігноровано його клопотання про забезпечення доказів, а доказам які містяться в матеріалах справи, зокрема попередженню про зміну умов праці, суд не надав належної правової оцінки. Суд припустився помилки при визначені сум,які підлягають до стягнення та не мотивував розмір який вважав за потрібне стягнути. Таким чином, позивач вважає,що суд в односторонньому порядку змінив розмір його середньої заробітної плати,встановленого за контрактом та безпідставно відмовив у законному доступі до інформації щодо порядку нарахування оплати його праці з листопада 2014 року. Суд не врахував його доводи щодо відшкодування моральної шкоди та ступінь втрат немайнового характеру.

Рішення суду в частині зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_1не оскаржено,а відтак відповідно до ст.303 ЦПК його законність в цій частині,і не перевіряється.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали і просили задовольнити апеляційну скаргу.

В порядку ст. 211,320 ЦПК, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано клопотання про винесення окремої ухвали на адресу Генеральної прокуратури України щодо перевірки діяльності ПАТ "Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості "Укргазпроект" на предмет перевірки ознак вчинення посадовими особами товариства злочинів передбачених ст.ст.175,190,364 Кримінального Кодексу України.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала,вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Право сторін контакту передбачити підстави його розірвання не підлягає сумніву, але контрактом можуть бути передбачені різні підстави його припинення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, починаючи з 20 вересня 1983 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» (т. 1, а.с. 175-179).

22 березня 2013 року між ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно якого ОСОБА_1 прийнято на роботу в управління ПАТ «Укргазпроект» на посаду член правління - начальник бюро ГІПів. Строк дії Контракту з 22 березня 2013 року до 21 березня 2016 року (т. 1, а.с. 12-14).

Відповідно до підпункту 6.2.4. п. 6.2. контракту цей контракт припиняється з ініціативи працівника. Контракт підлягає розірванню достроково у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань передбачених п. 2.1. контракту, або за власним бажанням згідно чинного законодавства України, з попередженням керівника не пізніше ніж за два тижні.

Згідно з п. 6.3. контракту при розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством України, звільнення провадиться за пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Додатковою угодою від 22 березня 2016 року внесено зміни до п. 7.1. контракту та викладено його у такій редакції: «Строк дії контракту з 22 березня 2013 року до 21 березня 2017 року (т. 1, а.с. 15).

Відповідно до п. 4.1., 4.2. контракту позивачу встановлено посадовий оклад розмірі 20 000 грн. на місяць. У разі виходу у відпустку один раз на рік встановлено матеріальна допомога у розмірі однієї середньомісячної зарплати.

Згідно з довідкою № 02/224 від 06 червня 2016 року у відповідача перед ОСОБА_1 існує заборгованість по заробітні платі у розмірі 135 882 гривні 83 копійки (т. 1, а.с. 19).

12 травня 2016 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про дострокове розірвання контракту з 01 червня 2016 року з підстав невиконання керівником пунктів 4.1. та 4.2. (т. 1, а.с. 16).

Згідно з наказом № 23-к від 31 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади члена правління - начальника бюро ГІПів на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України «підстави передбачені контрактом» за заявою ОСОБА_1 та рішення Наглядової Ради. Надано розпорядження видати ОСОБА_1 компенсацію за 35 днів невикористаної відпустки за робочий період з 20 вересня 2014 року по 31 травня 2016 року (т. 2, а.с. 41).

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення належних йому при звільнені та невиплачених платежів суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив положення контракту щодо виплати позивачу його заробітної плати, а саме пунктів 4.1. та 4.2., якими передбачена виплата заробітної плати та матеріальної допомоги у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, проте під час розгляду справи відповідач 1 лютого 2017 року виплатив позивачу 135 882 грн. 83 коп., що сторонами не оспорюється.

Стосовно виплати ОСОБА_1 100 527 грн. 28 коп. матеріальної допомоги за умовами контракту за період з 2013 по 2016 роки судом встановлено, що згідно з п. 4.2. контракту у разі виходу у відпустку працівнику один раз на рік надається матеріальна допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що за періоди роботи з 20 вересня 2012 по 19 вересня 2013 років, з 20 вересня 2013 по 19 вересня 2014 років та з 20 вересня 2014 по 19 вересня 2015 років ОСОБА_1 надавалась щорічна відпустка, проте належних та

допустимих доказів того, що ОСОБА_1 нараховувалась передбачена контрактом матеріальна допомога за вказаний вище період позивачем та його представником не надано.

ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами укладеного між сторонами

контракту, в тому числі й з умовою щодо права на отримання ним матеріальної допомоги у разі виходу відпустку. Згідно з наказом № 23-к від 31 травня 2016 року ОСОБА_1 надано компенсацію за 33 днів невикористаної відпустки за робочий період з 20 вересня 2014 року по 31 травня 2016 року. З наказом позивач ознайомлений 31 травня 2016 року. Зазначений наказ не містить відомостей щодовиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за періоди роботи 20 вересня 2012-19 вересня 2013 років, 20 вересня 2013-19 вересня 2014 років та 20 вересня 2014-19 вересня 2015 років (т. 2, а.с. 41).

Таким чином суд вважав, що ОСОБА_1 про порушення свого права на отримання матеріальної допомоги за вказані періоди роботи дізнався 31 травня 2016 року при ознайомленні з наказом про звільнення, проте з вимогою про виплату йому матеріальної допомоги ОСОБА_1 звернувся в суд 06 лютого 2017 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності. Матеріальна допомога не є складовою заробітної плати, а тому на неї не поширюється закон про застосування строку позовної давності.

Жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 не надав, тому суд відмовив йому в задоволені вимоги про стягнення матеріальної допомоги за 2013, 2014, 2015 року в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Стосовно періоду роботи з 20 вересня 2015 по 31 травня 2016 роки та права ОСОБА_1 на отримання матеріальної допомоги за 2016 рік судом встановлено, що за вказаний період позивач не використав відпустку і невикористана відпустка йому була компенсована.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо виплати при звільненні вихідної допомоги судом встановлено, що з урахуванням вимог ст. 44 КЗпП України та наявності підстав для зміни формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 на ст. 39 КЗпП України,останній має право на вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку і його вимоги в цій частині заявлено на 25 144 грн.31 коп.

Згідно вимог викладених в абз. 3 п. 2, п. 5, абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають буті оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно розрахункових листків за березень та квітень 2016 року у березні 2016 р ОСОБА_1 відпрацював 17 днів з 22 днів, за які йому нараховано 11 807 грн. 40 коп., а в квітні 2016 року - відпрацював 20 днів з 21 робочого дня, за які йому нараховано 14 469 грн. 8 коп.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 710 гривень 20 копійок (11807,41 + 14469,85) : 37 відпрацьованих робочих днів = 710,20).

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 45 807 грн. 90 коп.

Разом з тим, та у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд задовольнив вимогу ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги в заявлених межах, а саме в розмірі 25 144 грн. 32 коп.

В частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в порядку ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплати компенсації за порушення строків виплати заробітної плати на загальну суму 12 960,69 грн. за липень 2014 року - 5 072,40 грн.; вересень 2014 року - 2 908, 31 грн.; серпень 2015 року 1 330,62 грн.; вересень 2015 року - 1444 грн. 85 коп.; жовтень 2015 року - 563,10 грн.; листопад 2015 року - 565,71 грн.; грудень 2015 року - 371,64 грн.; січень 2016 року - 271,13 грн.; лютий 2016 року - 228,90 грн.; березень 2016 року - 133,15 грн.; квітень 2016 року - 23,12 грн.; травень 2016 року - 47,64 грн. судом проведено детальний розрахунок за кожний період несвоєчасної виплати ОСОБА_1 заробітної плати та встановлено, що загальна сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати становить 13 666 ,21 грн.,але з урахуванням заявлених в цій частині позовних вимог, дійшов до висновку про стягненню з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в межах 12 960 ,69 грн.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки її виплати після звільнення судом встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 710,20 грн. До збільшення позовних вимог ОСОБА_1 заявляв вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 233 156,16 грн., за період з 31 травня 2016 року і до подання клопотання про збільшення позовних вимог від 21 лютого 2017 року.

Разом з тим, при визначенні кількості робочих днів та періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 було звільнено 31 травня 2016 року, відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід обчислювати з 01 червня 2016 року та по 20 лютого 2017 року включно, тобто до подання клопотання про збільшення позовних вимог від 21 лютого 2017 року що становить 183 робочих дні, і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становитиме 710,20 грн. помножених на 183 робочі дні , що дорівнюватиме 129 966,60 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення належних йому при звільненні сум та платежів зроблено на підставі повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування , в зазначеній частині, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не надано належної оцінки істотній з боку відповідача зміні оплати праці позивача та зменшення в односторонньому порядку розміру його окладу з встановлених за умовами контракту 20 000 грн. до 14 000 грн. колегія суддів вважає,що справу розглянуто у відповідності до принципу диспозитивності та в межах заявлених вимог, проте вимоги щодо законності встановлення такого розміру окладу та істотної зміни умов оплати праці позивачем не заявлялись і за законом позивач не позбавлений права звернутись окремо до суду з такими вимогами. Також позивач не позбавлений такої можливості звернення до суду з вимогами про достягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та вихідної допомоги,які судом вирішені в заявлених межах . Стосовно посилань позивача та його представника про незаконність рішення суду в частині визначення судом розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку в сумі 50 000 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,який ґрунтується на встановлених обставинах та вимогах закону. Так, відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом зазначеної норми, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення,а коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 05 жовтня 2016 року в справі № 6-2405цс15, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. З урахуванням приведених вимог, наданих сторонами доказів,принципу справедливості та співмірності суд підставно вважав, що затримка розрахунку знайшла своє підтвердження і при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення встановив таку затримку протягом 183 робочих днів,в той час як позивач вираховував затримку по кількості календарних днів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав доказів на підтвердження того, що цей розмір виплати є іншим. Судом враховані вимоги позивача з урахуванням внесення до них змін по день ухвалення рішення .

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про вирішення позовних вимог щодо стягнення виплат ОСОБА_1 після його звільнення не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Поряд з цим, колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової шкоди),з огляду на наступне.

Як вбачається позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлені позивачем на суму 270 000 грн. та обґрунтовані тим, що він працює у відповідача протягом 34 років та користується не абиякою повагою та авторитетом не тільки в колективі,а і за його межами,має трудові відзнаки тому, проблеми з затримкою оплати його праці,а в подальшому його звільнення та звернення до суду призвели до душевних страждань та переживань, завдали йому непоправного удару по відчуттю гідності і самоповаги як чоловіка,батька, непересічного фахівця та годувальника сім'ї.

Загальні підстави щодо права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено ст.ст.16 та 23 ЦК України.

Стаття 237-1 КЗпП України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є спеціальною нормою та передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3,4, 11,31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 України КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року.

Колегія суддів погоджується саме з таким правовим обґрунтуванням судом першої інстанції підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування йому моральної шкоди і також вважає,що діями відповідача позивачу, безумовно, спричинені моральні страждання, які полягають у порушені його трудових прав та невиплати протягом тривалого часу заробітної плати, інших платежів, несвоєчасному розрахунку з ним після звільнення,а також відмові в наданні йому інформації та роз'яснень щодо причин невиплати. Зазначені дії відповідача призвели до немайнових втрат у ОСОБА_1, а тому з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають задоволенню в межах 5 000 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню,з ухваленням в цій частині нового рішення. Колегія суддів вважає також на можливе зазначити про відхилення клопотання ОСОБА_1, щодо задоволення його клопотання про винесення окремої ухвали на адресу Генеральної прокуратури України стосовно перевірки діяльності ПАТ "Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості "Укргазпроект" та притягнення посадових осіб товариства до кримінальної відповідальності, оскільки в рамках розгляду справи апеляційним судом, в межах повноважень передбачених законом перевірялася лише законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції, а не ті чи інші факти викладені в клопотанні, тому підстав відповідно до ст. ст. 211 та 320 ЦПК для прийняття по справі окремої ухвали не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313- 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року , в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості "Укргазпроект" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. (п'ять тисяч грн.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді: