Справа № 347/886/16
Провадження № 22-ц/779/883/2017
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Малєєва А.Ю.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника ПП «Прикарпатський Експрес» ОСОБА_2 та ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5Я,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ПП «Прикарпатський Експрес» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобовязання вчинити дії, стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника приватного підприємства «Прикарпатський експрес» ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з указаним позовом і з врахуванням збільшених позовних вимог зазначав, що з 01 вересня 2014 року працював водієм в приватному підприємстві» «Прикарпатський Експрес». Факт прийняття на роботу та фактичного допуску до роботи з 01.09.2014 року підтверджується бланками підтвердження діяльності, складеними та затвердженими ПП «Прикарпатський Експрес». Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу від 23.05.2016 року, виданих Пенсійним фондом України та Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.05.2016 № 460/М/09-07-11-35, виданих Державною Фіскальною службою України відповідач як роботодавець, сплачував за нього єдиний соціальний внесок лише за період з 10.02.2015 року по 17.11.2015 року. В грудні 2015 року позивач подав заяву до ПП «Прикарпатський Експрес» про звільнення його з роботи. Однак, по сьогоднішній день, незважаючи на його неодноразові звернення до відповідача, жодної інформації щодо вказаної заяви йому підприємство не надає, до виконання трудових обовязків не допускає, розрахунку по заробітній платі (компенсації) не проводить, трудову книжку не повертає. Вважав, що відповідач всупереч вимогам законодавства України, в період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року не сплачував за нього як працівника єдиний соціальний внесок, а отже, і не оформив його належним чином на роботу з 01.09.2014 року, при тому, що він фактично виконував роботу водія. Згідно інформації, яка міститься на офіційному сайті Головного управління статистики в Івано-Франківській області «Динаміка середньомісячної номінальної заробітної плати за видами економічної діяльності у 2010-2015 роках» у 2014 році розмір середньомісячної заробітної плати в галузі транспорту (в т.ч. водія) становив 3404 грн., а у 2015 році 4073 грн. Посилаючись на вищенаведене, просив встановити факт його перебування у трудових відносинах із приватним підприємством «Прикарпатський Експерс» в період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року, зобовязати приватне підприємство «Прикарпатський Експрес» внести до його трудової книжки запис про прийняття його на роботу з 01.09.2014 року, видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути із приватного підприємства «Прикарпатський Експерес» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 19047 грн за період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні з роботи починаючи 17 листопада 2015 року у розмірі 20776 грн та 3000 грн моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 12 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт перебування ОСОБА_4 в трудових відносинах із приватним підприємством «Прикарпатський Експерс» в період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року.

Зобовязано приватне підприємство «Прикарпатський Експрес» внести до трудової книжки ОСОБА_4 запис про прийняття його на роботу з 01.09.2014 року та видати йому належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнуто з приватного підприємства «Прикарпатський Експерес» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.09.2014 року з 17 листопада 2015 року в сумі 39 813 (тридцять девять тисяч вісімсот тринадцять) грн та 1378 грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі представника приватного підприємства «Прикарпатський експрес» ОСОБА_3 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що ОСОБА_4 з 02 січня 2015 року проходив стажування в приватному підприємстві «Прикарпатський експрес», про що було видано наказ №2 про проходження стажування від 02 січня 2015 року. Таке рішення було прийняте керівництвом ПП «Прикарпатський експрес» у звязку з тим, що ОСОБА_4 при прийнятті на роботу не мав необхідних навиків водіння транспортним засобом. Про стажування підтверджує лист стажування, де зазначено час стажування, зауваження та інші відомості. Після проведення стажування, результати якого були задовільними, ПП «Прикарпастський експрес» було прийнято рішення про прийняття ОСОБА_4 на роботу, про що стверджується наказом №5 від 10 лютого 2015 року. Таким чином твердження про те, що ОСОБА_4 був допущений до роботи без оформлення трудового договору не відповідає дійсності, оскільки в цей період ОСОБА_4 проходив стажування. Крім того, зазначає, що судом помилково не застосовано строк позовної давності щодо стягнення суми заборгованості, так як належні суми заробітної плати та інших сум були оплачені ОСОБА_4 через декілька днів після звільнення, отже саме з цього часу необхідно рахувати перебіг строку.

У судовому засіданні представники ПП «Прикарпатський експрес» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_4 заперечив проти апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 працював в ПП «Прикарпатський експерс», що підтверджується бланками діяльності, які закріплені печаткою ПП «Прикарпатський експрес».Також згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу від 23.05.2016 року, виданих Пенсійним фондом України та Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.05.2016 № 460/М/09-07-11-35, виданих Державною Фіскальною службою України відповідач, як роботодавець, сплачував за ОСОБА_4 єдиний соціальний внесок за період з 10.02.2015 року по 17.11.2015 року Крім того відповідач і сам не заперечує, що ОСОБА_4 був працевлаштований, отже доведено, що ОСОБА_4 дійсно працював водієм в ПП «Прикарпатський Експрес».

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст. 1, частини 1, 2, 4 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом.

Так, відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно із ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом.

Відповідно до ст. 39 КЗпП України працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 01.09.2014 року працював водієм в приватному підприємстві» «Прикарпатський Експрес». Факт прийняття на роботу та фактичного допуску до роботи з 01.09.2014 року підтверджується бланками підтвердження діяльності, складеними та затвердженими ПП «Прикарпатський Експрес»(а.с.13-27).

Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу від 23.05.2016 року, виданих Пенсійним фондом України та Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.05.2016 № 460/М/09-07-11-35, виданих Державною Фіскальною службою України відповідач, як роботодавець, сплачував за ОСОБА_4 єдиний соціальний внесок за період з 10.02.2015 року по 17.11.2015 року (а.с. 29-30).

Також установлено, що наказом №5 від 10.02.2015 року приватного підприємства «Прикарпатський Експрес» ОСОБА_4 прийнятий на роботу на посаду водія транспортних засобів з 10 лютого 2015 року з оплатою праці 1275 грн. Підстава, заява, направлення на працевлаштування (а.с.61).

Наказом №27 від 17.11.2015 року приватного підприємства «Прикарпатський Експрес» ОСОБА_4 звільнений з роботи з 17 листопада 2015 року за власним бажанням (а.с.61).

Згідно ч.1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року N 58, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Установлено, що приватним підприємством «Прикарпатський Експрес» не подано доказів, що у день звільнення з роботи, тобто 17 листопада 2015 року ОСОБА_4 видано належно оформлену трудову книжку і проведено з ним розрахунок за період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року, які у трудових спорах обов'язок довести покладається на роботодавця, а не на працівника.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольнивши частково позом ОСОБА_4 правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті на роботу позивач не подавав трудову книжку, тому в день звільнення йому не видано трудову книжку, оскільки суперечать вимогам ч.1 ст. 48 КЗпП України.

Крім цього, суд відхиляє посилання відповідача, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення по суті правильним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Прикарпатський експрес» ОСОБА_3 відхилити. Рішення Косівського районного суду від 12 квітня 2017 року року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

ОСОБА_1

Судді: Я.Д.Горблянський

ОСОБА_6