АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3207/17 Справа № 189/2015/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, треті особи: державний нотаріус Покровської державної нотаріальної контори, Орган державної реєстрації - відділ державної реєстрації Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року,

У Х В А Л И В:

29 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 30.01.2006 року помер його батько ОСОБА_3, після його смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки (паю) розміром 4,314 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Олександрівської сільської ради, Покровського району Дніпропетровської області, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія № IV-ДП/096871, виданого 18.10.2000 року Олександрівською сільською радою народних депутатів, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 567. За життя ОСОБА_3 заповіт не склав, а тому має місце спадкування за законом. Спадкоємцем першої черги за законом є позивач син померлого, а також його донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, які відмовилися від прийняття спадщини. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено, у зв'язку з неприйняттям спадщини у встановлений законом строк. 21.09.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, проте у задоволенні даного позову йому було відмовлено. За викладених обставин позивач змушений звернутися до суду з даним позовом (а.с.1-6).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - відмовлено (а.с. 93-94).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.99-101).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_3, померлий 30.01.2006 року (свідоцтво про смерть серії 1-КИ №059407 від 02.02.2006 року) є батьком позивача (а.с. 18, 16).

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 4,314 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Олександрівської сільської ради, Покровського району Дніпропетровської області, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ДП №096871, виданого 18.10.2000 року Олександрівською сільською радою народних депутатів, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №567 (а.с14).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є позивач - син померлого ОСОБА_2, а також донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, які відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_3 (дана обставина встановлена рішенням суду від 08.12.2016 року а.с. 90-91).

При зверненні до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, Державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори від 13.09.2016 року позивачу ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що залишилися після смерті ОСОБА_3, померлого 30.01.2006 року, у зв'язку з неприйняттям спадщини у встановлений законом строк (а.с.15).

21.09.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, проте рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року в задоволені позову було відмовлено (а.с.53-56).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходи з того, що позивач не прийняв спадщину, а отже підстав для визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування не має.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлої. Згідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1,2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1272 ЦК України, наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до вимог частини третьої статті 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

Як вбачається із матеріалів справи земельна ділянка, розташована в межах Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія/номер IV-ДП/096871 від 18.10.2000 року належала ОСОБА_3, померлому 30.01.2006 року, після чого відкрилася спадщина на неї (а.с. 16, 41).

Державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори від 13.09.2016 року відмовлено позивачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв'язку з неприйняттям спадщини у встановлений законом строк (а.с.15), а у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 20.12.2016 року (а.с.90-91).

Отже, ОСОБА_2 є таким, що не прийняв спадщину, яка залишилася після смерті його батька - ОСОБА_3, а відтак підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - відсутні.

Даний висновок суду 1 інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, узгоджується з вимогами чинного законодавства та ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в якому розяснено, що вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог, а згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

ОСОБА_2 не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Враховуючи зазначене, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки позивачем не доведено, що він прийняв спадщину відповідно до вимог ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, оскільки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини він не проживав, заяву у встановлений законом строк на прийняття спадщини до нотаріуса не подавав, рішенням суду у встановленні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини йому відмовлено.

Отже, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що він має право на визнання права власності на спадкове майно за ним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на вимогах закону.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: