Справа № 365/470/17 Головуючий у І інстанції Хижний Р. В.
Провадження № 22-ц/780/5292/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 53 29.11.2017

УХВАЛА
Іменем України
29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М.,Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:
У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що з 03 серпня 2010 року він працював на посаді оператора машинного доїння в ТОВ «Українська молочна компанія». 15 грудня 2016 року він вибув з смт. Згурівка та прибув у розпорядження начальника 169 НЦ згідно вимог припису військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за відношенням командира в/ч НОМЕР_1 . З 16 грудня 2016 року позивач поступив на військову службу в зоні АТО згідно умов контракту, укладеного між ним та Міністерством оборони України строком на три роки. Наказом ТОВ «Українська молочна компанія» №144-К від 15 грудня 2016 року він був звільнений з роботи у зв`язку із вступом на військову службу відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України. Також, ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що він не подавав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, і повідомив відповідача про вступ на військову службу за контрактом. Крім того, він вступив на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а отже, має гарантії від держави щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку на період служби. Також зазначав, що всупереч вимогам ст.47 КЗпП України відповідач невчасно, лише 26 червня 2017 року видав йому копію наказу про звільнення та трудову книжку. Тому просив суд поновити його на роботі за посадою оператора машинного доїння на підприємстві ТОВ «Українська молочна компанія», де він працював до звільнення, стягнути з ТОВ «Українська молочна компанія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2016 року до дня фактичного поновлення його на роботі, зобов`язати ТОВ «Українська молочна компанія» виплатити йому грошову компенсацію в розмірі 50000,00 грн. за причинену йому моральну шкоду внаслідок неправомірного звільнення його з роботи, притягнути до матеріальної відповідальності посадову особу, з вини якої було протиправно його звільнено з роботи.
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом, як пропущений з поважних причин. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Українська молочна компанія» відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 від 15 грудня 2016 року №144-К, поновити ОСОБА_1 на роботі та посаді оператора машинного доїння підприємства ТОВ «Українська молочна компанія» з 17 грудня 2016 року, зобов`язати перерахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток, починаючи з 17 грудня 2016 року. Вважає, що судом однобічно застосовано норми законодавства оборони стосовно понять мобілізації, дії особливого періоду, демобілізації та їх дії у часі, що призвело до помилкового встановлення судом того, що позивач уклав контракт поза дією особливого періоду в Україні. Вказує, що на час укладання контракту та до сьогоднішнього дня існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а тому діє особливий період та здійснюється прихована мобілізація, рішення про проведення якої доводиться до органів державної влади закритими каналами оповіщення. Зазначає, що Вищим адміністративним судом України у постанові від 16 лютого 2015 року було встановлено, що в Україні діє особливий період, а Верховним Судом України у Постанові від 30 червня 2015 року дане рішення визнано таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права. Вказує, що судом не було розглянуто як доказ лист тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України від 01 жовтня 2015 року №322/2/8417, в якому зазначено, що в Україні діє особливий період. Також вказує, що судом не було прийнято до уваги факт порушення відповідачем порядку видачі працівнику його трудової книжки в день його звільнення (ч.1 ст.47 КЗпПУ). Зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ч.3 ст.119 КЗпПУ.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ТОВ «Українська молочна компанія» виплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 50000,00 грн. за причинену йому моральну шкоду внаслідок неправомірного звільнення його з роботи, притягнення до матеріальної відповідальності посадову особу, з вини якої було протиправно позивача звільнено з роботи не оскаржуються, а тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем було додано до позовної заяви клопотання про поновлення пропущеного строку для подання позову. Місячний строк на звернення до суду позивач пропустив, оскільки копію наказу про звільнення він отримав лише в кінці червня 2017 року, коли перебував у відпустці вдома, а тому строк є таким, що пропущений з поважних причин. За змістом норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про оборону України» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Також суд зазначив, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Вступ позивача на військову службу за контрактом здійснювався за межами дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Київської області.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 с.21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпПУ за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань,Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року.
Відповідно до п.8 цього Указу він набирає чинності післ його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.
Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу, тобто 45 діб.
Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України №1240-VІІ від 06 травня 2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 6 травня 2014 року набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента Українивід 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 №1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 22 липня 2014 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15, який затверджено Законом України від 15 січня 2015 №113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 15 січня 2015 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.
Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Встановлено, що з 03 серпня 2010 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Українська молочна компанія» на посаді оператора машинного доїння та отримував оплату праці відповідно до розцінок діючих на виробництві (а.с.11, 12, 13, 14, 40).

Наказом ТОВ «Українська молочна компанія» від 15 грудня 2016 року №144-К позивача ОСОБА_1 звільнено з посади оператора машинного доїння з 16 грудня 2016 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу (а.с.11).
Приписом військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу ОСОБА_1 запропоновано 15 грудня 2016 року вибути у розпорядження начальника 169 НЦ на підставі відношення командира в/ч НОМЕР_1 (а.с.7).
16 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки (а.с.8-9).
З 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 був зарахований до особового складу військової частини (а.с.10).
З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки на час укладення позивачем контракту особливий період не діяв.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання контракту та до сьогоднішнього дня існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а тому діє особливий період та здійснюється прихована мобілізація, рішення про проведення якої доводиться до органів державної влади закритими каналами оповіщення не приймаються колегією суддів, оскільки не підтверджується жодними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було прийнято до уваги факт порушення відповідачем порядку видачі працівнику його трудової книжки в день його звільнення (ч.1 ст.47 КЗпПУ) відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається з доказів, наявних у матеріалах справи, і не заперечувалося позивачем, останній, станом на день його звільнення - 16 грудня 2016 року, вибув у розпорядження начальника 169 НЦ на підставі відношення командира в/ч НОМЕР_1 , і був зарахований до особового складу військової частини. Тому відповідач був позбавлений можливості видати працівникові належно оформлену трудову книжку в день його звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вчинив всі необхідні дії для видачі позивачу його трудової книжки та проведення з ним остаточних розрахунків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що Вищим адміністративним судом України у постанові від 16 лютого 2015 року було встановлено, що в Україні діє особливий період, а Верховним Судом України у Постанові від 30 червня 2015 року №21-112а15дане рішення визнано таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права, також відхиляється колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3607ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в справі, яка переглядалась ВСУ на яку посилається позивач, не правовий висновок щодо застосування норми права не ухвалювався, а тому підстави для застосування Постанови ВСУ від 30 червня 2015 року № 21-112а15 відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: