Провадження № 2/520/1521/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Луняченка В.О. ,

при секретарі Нефедової Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Комунального підприємства «Домоуправління №18», ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання недійсним договору найму, свідоцтва про право власності та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 05.02.2014 року звернулась Одеська міська ради, яка після уточнення позовних вимог 07.07.2016 року ( а/с 119) просить суд визнати недійсним договір найму житлового приміщення від 08.04.2014 року, укладеного між КП « Домоуправління №18» та ОСОБА_1, визнати недійсним розпорядження департаменту міського господарства Одеській міської ради від 17.04.2014 року № 220706 про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане департаментом міського господарства Одеської міської ради від 17.04.2014 року № 19-26349, витребувати квартиру на користь територіальної громади міста Одеси та виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір найму був укладений без наявності ордеру, як єдиної законної підстави отримання права на вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, також незаконним було і розпорядження про приватизацію житла особою, у якої був відсутній ордер, а тому спірна квартира була отримана у власність ОСОБА_1 незаконно і у Одеській міської ради, як законного власника майна є право витребування квартири від добросовісного набувача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти позову, наполягаючи на тому, що придбала спірну квартиру шляхом купівлі продажу, у порядку встановленому законом, постійно проживає там разом із членами сімї невісткою та онуком, а тому її виселення без надання іншого житла бути порушувати її права на повагу до житла.

Від комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» надано заперечення проти позову, в якому зазначено, що свідоцтво про право власності на зазначену квартиру видано на підставі діючого законодавства після надання заявником всіх передбачених законом документів.

Відповідач ОСОБА_1, представники відповідачів КП «Міське агентство з приватизації житла», КП «Домоуправління №18», представники третій особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради до судового засідання не зявились, були повідомлені про час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ст. 74-75 ЦПК України.

Як встановлено у судовому засіданні рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №324 від 15.08.2013 року , з метою створення умов для реалізації громадянами права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла, були віднесені житлові будинки, зазначені у додатку №1 ( в тому числі будинок №77 по вул. академіка Вільямса ), до державного житлового фонду, в якому дозволяється проведення приватизації жилих приміщень, та доручено Департаменту міського господарства Одеської міської ради спільно з комунальним підприємством « Міське агентство с приватизації житла» забезпечити в межах чинного законодавства України оформлення документів для здійснення приватизації квартир у визначених будинках, а комунальному підприємству « Домоуправління №18» доручено провести заходи з підготовки документів , які є підставою для оформлення приватизаційних документів, а саме укладення договорів найму на жилі приміщення у визначених житлових приміщеннях.

Квартира №104 у житловому будинку №77 по вул. Академіка Вільямса раніше, згідно рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 року №207 ( а/с 10), відносилась до фонду житла для тимчасового проживання.

У відповідності до п. 2.2.4 Статуту комунального підприємства « Домоуправління №18» підприємство перевіряє правильність оформлення документів на вселення в маневрено-відселенчеський житловий фонд, оформлює договори найму на проживання в маневрено-відселенчеському житловому фонді, веде облік і контроль за своєчасними заходами з відселення громадян, у разі неповернення їх у відремонтовані квартири, у судовому порядку. Пунктом 3.3.4 Статуту договори від імені Підприємства укладає керуючий підприємством ( а/с 15).

Згідно договору найма жилого приміщення №304 від 08.04.2014 року укладеного керуючим підприємства « Домоуправління №18» ОСОБА_4 з ОСОБА_1, останньої надано в користування житлове приміщення: квартира АДРЕСА_3 ( а/с 23).

Розпорядженням керівника департаменту міського господарства Одеської міської ради, як органа приватизації, №220706 від 07 квітня 2014 року було прийнято рішення про задоволення прохання наймача ОСОБА_1 та передачу квартири АДРЕСА_3, загальною площею 30,40 кв.м. відновною вартістю 5 грн.47 коп. ( а/с 21), та ОСОБА_1 17 квітня 2014 року видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру ( а/с 22).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.09.2014 року ОСОБА_1 продала вищезазначену квартиру ОСОБА_5 ( а/с 105).

Правовідносини, повязані з захистом права власності, врегульовані Цивільним Кодексом України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є практично всі європейські держави, зокрема й Україна.

Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, які він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсними правочину та застосування наслідків недійсності, про визнання права власності на майно за ст. 392 ЦК України, про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України, судам потрібно звертати увагу на те, що вказані способи захисту є взаємовиключними.

При визнанні правочину недійсним перевіряються підстави дійсності (недійсності) правочину незалежно від добросовісності набувача, а при витребуванні майна підстави дійсності чи недійсності правочину не мають значення, а перевіряються умови добросовісності чи недобросовісності набуття майна та підстави вибуття цього майна із володіння власника. При недійсності правочину застосовується реституція (повернення сторін до первісного стану) відповідно до вимог ст. 216 ЦК України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові ВСУ від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15.

Правовий висновок Верховного Суду Україні про підстави для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави у незаконний спосіб було висловлено на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року по справі № 6-2510 цс 15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив такий правовий висновок: Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання вправо особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідуєвоно «суспільний»,- публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідування дій його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства),повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У відповідності до вимог ч.1,2 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разу приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленого законом.

Стаття 345 ЦК є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються ЗУ "Про Державну програму приватизації", ЗУ "Про приватизацію державного майна", ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", ЗУ "Про приватизаційні папери", ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", ЗК України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами актами.

Основним законодавчим актом у цій системі є ЗУ "Про приватизацію державного майна". Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (справа щодо приватизації державного майна) положення цього Закону регулюють основні питання, пов'язані із приватизацією не лише державного, а й комунального майна. Згідно із Законом, приватизація - це відчуження майна, що перебуває в державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. Від приватизації слід розрізняти роздержавлення, що означає розширення самостійності підприємств та організацій, відхід держави від оперативного господарського керівництва ними.

До об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, із структури якого вони виділяються; об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти; акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств та інших об'єднань. Окремі майнові комплекси підприємств приватизуються за погодженням з Кабінетом Міністрів України (підприємств-монополістів; підприємств військово-промислового комплексу; підприємств, приватизація яких здійснюється із залученням іноземних інвестицій за міжнародними договорами України; інших об'єктів, віднесених Державною програмою приватизації до групи Г).

Суб'єктами приватизації є державні органи приватизації, покупці (їх представники), посередники. Державну політику у сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Правовий статус Фонду державного майна України визначається Тимчасовим положенням про Фонд державного майна України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 р. N 2558-XII.

Об'єкти приватизації поділяються на групи. Правова класифікація об'єктів на групи здійснена для того, щоб залежно від групи об'єкта визначити спосіб його приватизації. Приватизація державного майна може здійснюватися шляхом продажу об'єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом. Цей спосіб приватизації здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Способами приватизації також є продаж акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність і конкуренцію покупців; продаж на конкурсній основі цілісного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій відкритого акціонерного товариства; викуп майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації. Неконкурентні способи продажу майна державних підприємств застосовуються щодо об'єктів, не проданих на аукціоні, за конкурсом.

З юридичної точки зору, приватизація - це майновий правочин, змістом якої є оплатне, частково оплатне або безоплатне відчуження державного та комунального майна. Оплатні й частково оплатні право чини є особливими договорами купівлі-продажу державного майна. Залежно від того, який саме об'єкт є предметом купівлі-продажу, законодавець визначає зміст відповідного договору. Згідно з приватизаційним законодавством, право власності на приватизований об'єкт переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Таким чином, ОСОБА_1 здійснила, шляхом платної приватизації, майновий правочин в наслідок якого отримала у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1. З боку Одеської міської ради, як власника майна, у здійсненні правочину приймали участь Домоуправління №18 та Департамент міського господарства ОМР, тобто юридичні особи яки мали відповідні повноваження на укладення як договору найма так і передачу квартири у власність.

Підстави недійсності правочинів визначені у параграфі 2 глави 16 ЦК України.

У позовові ОМР не визначено жодної правової підстави, передбаченої нормами ЦК, для визнання недійсними приватизації спірного житла, а тому суд вважає дані вимоги не обґрунтованими та недоведеними у судовому засіданні.

Що стосується витребування майна на користь позивача від набувача ОСОБА_2, суд виходить з того, що право витребування виникає у власника лише у випадку якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, які він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному випадку майно було отримано ОСОБА_2А.у власність внаслідок договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1, яка в свою чергу отримала майно у власність шляхом приватизації, яка була здійснена особами, вповноваженими на це власником майна Одеською міською радою. Тому правових підстав витребування майна при розгляді справи не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3, 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Комунального підприємства «Домоуправління №18», ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання недійсним договору найму житлового приміщення від 08.04.2014 року, укладеного між КП « Домоуправління №18» та ОСОБА_1, визнання недійсним розпорядження департаменту міського господарства Одеській міської ради від 17.04.2014 року № 220706 про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, видане департаментом міського господарства Одеської міської ради від 17.04.2014 року № 19-26349, витребування квартири на користь територіальної громади міста Одеси та виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луняченко В. О.