АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3250/17 Справа № 185/5563/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м.Донецька від 22 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 25 квітні 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 938,51 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року.

Сума наданого кредиту складалась із суми у розмірі 15 318,81 доларів США на придбання автомобіля, суми у розмірі 153,19 доларів США, яку становили страхові платежі, 6,95 доларів США сплата реєстрації предмета застави в Державному реєстрі, 459,56 доларів США сплата винагороди за надання фінансового інструменту.

За користування кредитом вона повинна була сплачувати 11,04% річних та 2,52 процентів річних за резервування ресурсів. Окрім того, їй відкривалась кредитна лінія у розмірі 830,15 доларів США для сплати чергових страхових платежів.

В подальшому зясувалося, що відповідач перерахував кошти в рахунок сплати страхових платежів на неіснуючий рахунок неіснуючої страхової компанії, надавши їй завідомо недійсні договори страхування особистого життя та наземного транспорту, за якими вона, у разі настання страхового випадку, не отримала би страхове відшкодування.

У кредитно-заставного договору вказані реквізити страхової компанії на адресу якої позичальник довіряє банку перерахувати частину кредиту. Банк за її дорученням повинен був перерахувати на поточний рахунок ЗАО «Страховая компания «Ингосстрах», однак в Державному реєстрі фінансових установ за кодом ЄДРПОУ НОМЕР_1 відсутня інформація щодо вказаної компанії, натомість міститься інформація про ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах». Зазначає, що розпорядженням Держфінпослуг № 406 від 04 червня 2009 року схвалено рішення члена Комісії в.о. директора департаменту страхового нагляду від 01 червня 2009 року № 271-л про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності, виданих цій компанії, у звязку з порушенням вимог чинного законодавства у сфері надання фінансових послуг.

Вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору, включивши в суму кредиту страхові платежі спочатку у розмірі 153,19 доларів США (щорічно), а згодом - 588,1 доларів США (щорічно), та скориставшись довірою, нараховував проценти відсотки та винагороду за резервування ресурсів на загальну суму кредиту, постійно збільшуючи тіло кредиту на суму страхових платежів.

У звязку з вищезазначеним, просить визнати недійсним вказаний кредитно-заставний договір, як такий, що укладений внаслідок обману та провести реституцію.

Рішенням Київського районного суду м.Донецька від 22 квітня 2014 року позов задоволено (а.с.49-50).

Визнано недійсним кредитно-заставний договір №DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, як такий, що укладений внаслідок обману та проведено реституцію.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 сплачені в рахунок погашення кредитної заборгованості 742, 09 доларів США та 5 119, 25 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк»,посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.115-121).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі розпорядження Держфінпослуг № 406 від 04 червня 2009 року прийнято рішення про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності, виданих ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ», у зв»язку з порушенням вимог чинного законодавства, вважаючи, що зазначене є суттєвою умовою кредитно-заставного договору.

Проте із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 15 938,51 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року (а.с. 28-33).

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення ч.ч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Слід зауважити, що умовами укладеного кредитно-заставного договору були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяги платежів, що не оскаржується позивачем.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 належним чином не підтверджені, а тому є необґрунтованими, оскільки, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; крім того, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, змістом якого передбачена повна інформація стосовно умов кредитування.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, у повному обсязі не встановив обставини справи та наведені вище факти до уваги не взяв, та дійшов помилкового висновку про визнання недійсним кредитно-застовного договору.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав, передбачених ст. 230 ЦК України для визнання кредитно-заставного договору недійсним, так як позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, оскільки кредитно-заставний договір укладений 25 квітня 2008 року, а розпорядження Держфінпослуг № 406 про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ» від 04 червня 2009 року, тобто прийнято після укладення договору між сторонами.

За таких обставин, надавши оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія суддів, також у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням положень ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, колегія суддів вважає, що понесені судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Донецька від 22 квітня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4