Справа № 308/5002/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2017 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання - Гайданці Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, звернулася в суд з позовною заявою до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити дії.

У позовній заяві представник позивача посилається не те, що ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про передачу у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року позивачу відмовлено в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.

Вважає, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Підставою для відмови у приватизації відповідач передбачив недотримання ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ст. ст. 31, 47, 48 Житлового кодексу».

Зазначає, що ОСОБА_1 вже більше 15 років (з 13 листопада 2001 року) на законних підставах проживає у житловому приміщенні (кімнатах) № 2, 3 гуртожитку по АДРЕСА_1, що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в паспорті (копія додається). Таким чином, на позивача поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових праві мешканців гуртожитків».

При цьому, норми ст. 31 Житлового кодексу, на які відповідач посилається в оскаржуваному рішенні, не поширюються на дані правовідносини, оскільки вони встановлюють право громадян на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, а позивач, звертаючись до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, мала намір отримати їх у власність шляхом приватизації.

Посилаючись на положення ст. 48 Житлового кодексу, ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Порядок приватизації кімнат у гуртожитках, передбачений Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», представник позивача вказує, що позивачкою було використано житловий чек частково 27.03.1996 року, на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_2. Загальна площа цієї квартири становить 66,60 кв.м., з якої 1/4 (площа частки позивача) становить 16,65 м.кв.

Також зазначає, що відповідно до абзацу 1 ст. 3 «Про приватизацію державного житлового фонду» безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Частиною 3 ст. 3 Сімейного кодексу України встановлено, що права члена сім'ї має одинока особа. Тобто, санітарна норма приміщення в гуртожитку для позивачки складає 31 кв.м. (21 на особу та 10 на сім'ю).

Вказує, що в свою чергу позивачкою було використано житловий чек на площу 16,65 м.кв., залишок житлового чеку складає 31 - 16,65 = 14,35 м.кв. Загальна площа приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 складає 38,90 м.кв.

Крім того, посилаючись на положення ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» представник позивача зазначає, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового фонду, наймачем якої він є. Позивач житловий чек використала частково, не перевищивши санітарну норму, оскільки приймала участь у приватизації житлової площі 16,65 кв.м., в той час як санітарна норма становить 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За твердженням представника позивача, враховуючи наведене позивач має право на безоплатну приватизацію житлової площі в розмірі 14,35 м.кв. та 24,55 м.кв. з доплатою грошовими коштами. Це обчислюється за наступною формулою: 38,90 м.кв. (загальна площа приміщення яке має право приватизувати позивач) відняти 14,35 м.кв. (площа приміщення яке має право приватизувати позивач безоплатно) дорівнює 24,55 м.кв.(площа приміщення яке має право приватизувати позивач з доплатою грошовими коштами)

Крім того, представник позивача вказує, що зазначене також підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 щодо офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Під час розгляду справи представником позивача на підставі ст. 31 ЦПК України подано заяву про зміну предмету позову, згідно з якою просить суд:

скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року в частині відмови ОСОБА_1 в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.;

визнати право ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.

Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, при цьому представник позивача подала письмове клопотання, в якому просить розглянути справу без її участі, змінені позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без їхньої участі за наявними матеріалами справи, враховуючи подані заперечення.

Згідно з поданих до суду письмових заперечень представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, вважаючи вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Зауважив, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що нею було частково використано житловий чек 27.03.1996 року на приватизацію 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_2, а отже вона є співвласницею вищевказаної квартири. За твердженням представника відповідача, на підставі викладеного, можна прийти до висновку, що позивач, звертаючись до органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою на приватизацію житлового приміщення № 2, 3 у гуртожитку по АДРЕСА_1, вже мала інше житлове приміщення, що належало їй на праві власності, а отже відповідно до Закону, відповідачем було правомірно відмовлено у її вимогах, оскільки своє право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, позивачка почала реалізовувати вже маючи інше житлове приміщення, що належало їй на праві власності. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до матеріалів приватизаційної справи ОСОБА_1 проживає сама, в її розпорядженні знаходиться двокімнатна квартира з житловою площею 26,80 кв.м., 38,90 кв. м. загальною площею, що вказує на порушення норм жилої площі, а отже відповідачем було правомірно відмовлено у її вимогах щодо передачі в приватну власність жилого приміщення в гуртожитку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 значиться прописаною з 13.11.2001 року та зареєстрованою з 23.10.2003 року за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним записом у її паспорті громадянина України НОМЕР_1, виданим 12.12.1995 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області.

Згідно з довідкою, виданою БК «проспект Свободи, 42» від 16.08.2016 року за № 07, ОСОБА_1 дійсно з 23.10.2003 року проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, а також довідкою про склад сім'ї громадянина, що мешкає у жилому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку та займані ними приміщення, виданими БК «проспект Свободи, 42», підтверджується, що квартиронаймач ОСОБА_1 проживає та за реєстрована з 23.10.2003 року в АДРЕСА_1, який складається з 2-х кімнат жилою площею 26,8 на 2-му поверсі 4-х поверхового будинку, в якому створено БК «пр. Свободи, 42». Загальна площа кімнат становить 38,90 кв.м. У цьому житловому приміщенні ОСОБА_1 проживає одна.

16.08.2016 року позивач ОСОБА_1, як наймач, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, звернулася до керівника органу приватизації із заявою, в якій просила оформити передачу в приватну власність жилого приміщення в гуртожитку, що вона займає.

Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 28.09.2016 року за № 305, відповідно до Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», «Про соціальний захист мешканців гуртожитку», Житлового кодексу, Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень (зі змінами та доповненнями), Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, розглянувши заяви на приватизацію, що надійшли від наймачів квартир, житлових приміщень у гуртожитках, які використовуються ними і членами їх сімей на умовах найму, після проведених розрахунків, розгляду матеріалів із зазначених питань, виконком міської ради вирішив, враховуючи відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 01 від 10.03.2016 року), рішення III сесії міської ради VII скликання 07.06.2016 № 249 «Про передачу гуртожитку в оперативне управління та дозвіл на приватизацію», звернення БК «Проспект Свободи 42» 07.07.2016 № 1/07, рішення загальних зборів мешканців будинку АДРЕСА_1 18.06.2016 р. (протокол № 2), заяви мешканців гуртожитку, у зв'язку з недотриманням вимог статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та статей 31, 47, 48 Житлового кодексу, відмовити в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м., ОСОБА_1 (п. 2.10).

Судом також встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27.03.1996 року на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.03.1996 року за № 54, посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім'ї (4 чоловік): дружині - ОСОБА_4, дочці - ОСОБА_1, матері - ОСОБА_5.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації, серед інших, віднесено житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції).

Згідно з ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Частиною 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовані Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до ст. 1 якого сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які вважають що їх житлові права та житлові права членів їх сімей порушені, мають право звертатися безпосередньо до суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є квартиронаймачем та зареєстрована в спірному житловому приміщенні з 23.10.2003 року.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про право власності на житло від 27.03.1996 року, квартира загальною площею 66,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, вищезазначена квартира на праві приватної, спільної, сумісної власності належить ОСОБА_3 та членом його сім'ї (4 чоловік), в тому числі позивачу ОСОБА_1

Спільна сумісна власність на нерухоме майно - це спільне право (володіння, користування, розпорядження) на об'єкт нерухомого майна двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у цьому праві.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Правомірність проживання позивача ОСОБА_1 у житловому приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1, відповідачем не заперечується.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення), затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 26.12.2009 року.

Пунктом 14 Положення передбачено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років).

Відповідно до п. п. 17, 18, 20 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання житлової площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява-згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 р.) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) в аспекті конституційного звернення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю; у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач фактично проживає у спірному житловому приміщенні з грудня 2003 року, тобто більше п'яти років, оцінюючи вищенаведені досліджені докази у їх сукупності, враховуючи, що відповідно до законодавства України кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку один раз та приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_1 в повному обсязі не було використано право на безоплатну приватизацію житла, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

На підставі встановлених судом фактичних обставин справи та враховуючи вищевикладені положення закону та рішення Конституційного суду України, суд вважає, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року в частині відмови ОСОБА_1 в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1, прийняте з порушенням вимог ст. 47 Конституції України, п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та рішення Конституційного суду України в справах від 10.06.2010 року № 15-рп/2010.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 16 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи представника відповідача у письмових запереченнях судом відхиляються, оскільки суперечать обставинам справи та спростовуються її матеріалами. Суд також враховує, що відповідач в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, заперечуючи право позивача на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, доводи позивача не спростував, в той час, коли вони знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача є підставними і підлягають захисту в судовому порядку, у зв'язку з чим позов слід задовольнити та скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року в частині відмови ОСОБА_1 в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м., та визнати право позивача на приватизацію вищезазначеного житлового приміщення.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір в сумі 1280,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 47, 55 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 345 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 14, 60, 88, 208, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 305 від 28.09.2016 року в частині відмови ОСОБА_1 в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.

Визнати право ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення № 2, 3, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат житловою площею 26,80 кв.м., загальною площею 38,90 кв.м.

Стягнути з виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 1280 (одну тисячу двісті вісімдесят) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуюча О.М. Світлик