АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/266/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «кредитні договори»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Дмитренко А.Ю., Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2016 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

встановила:

У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, мотивуючи який зазначило, що 24 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу, далі - ОСОБА_1.) було укладено кредитний договір № ML-703/168/2007DD24.09, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 172 968,36 доларів США та зобов'язалась повернути вказану суму у строк до 25 вересня 2017 року відповідно до графіку погашення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у передбаченому договором розмірі. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 вересня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PCL-703/168/2007, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконала, з урахуванням уточнених у липні 2016 року позовних вимог, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 491 197 грн. 83 коп., яка складається із: 168 285, 10 дол. США заборгованості за кредитом, що за офіційним курсом НБУ становить 1 347 559,76 грн., 8 722, 62 дол. США (69 847,25 грн.) заборгованості за процентами, 73 790, 82 грн. пені та штрафних санкцій, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу його будь-якій особі - покупцеві, встановити початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижче за погоджену сторонами вартість іпотеки згідно договору іпотеки в розмірі 1 297 200 грн., зобов'язати відповідача передати предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з наданням права заміни замків, обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна та вчиненням інших дій, направлених на збереження та реалізацію предмета іпотеки; виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вказаного будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування скарги зазначив, що висновок суду про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2 не відповідає обставинам справи, оскільки умови укладеного між сторонами договору іпотеки містить ствердження ОСОБА_1 про те, що малолітні та неповнолітні діти в будинку не проживають.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 24 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-703/168/2007DD24.09, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 172 968,36 доларів США та зобов'язалася повернути вказану суму частинами у строк до 25 вересня 2017 року, а також сплачувати проценти у передбаченому договором розмірі (а.с. 5-8).

25 вересня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PCL-703/168/2007, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 85-87).

За укладеним 27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договором останнє набуло право вимоги за вищевказаними договорами кредиту та іпотеки.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2010 року стягнуто в солідарному порядку з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-703/168/2007 від 24 вересня 2007 року у розмірі 1 491 197 грн. 83 коп. (а.с. 62).

Відмовляючи у задоволенні позову вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення іпотечного договору малолітня ОСОБА_2 мала право користування жилою площею в будинку, а тому на укладення такого договору обов'язково мав бути дозвіл органу опіки та піклування, якого отримано не було, крім того, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло, про наявність та місцезнаходження якого позивач не зазначив, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте повністю погодитись із такими висновками не можна з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на

предмет іпотеки.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Як убачається із матеріалів справи у вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_2 з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору іпотеки недійсним, виключення запису з Державного реєстру іпотек.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1, укладаючи договір іпотеки та діючи як законний представник малолітньої доньки ОСОБА_2, не визнавала право останньої на предмет іпотеки.

Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення ОСОБА_1 договору іпотеки, що призвело до порушення права дитини.

Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 6.4 укладеного 25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 договору іпотеки № PCL-703/168/2007, в редакції від 25 жовтня 2011 року, у разі порушення іпотекодавцем боргових зобов'язань та умов цього договору іпотекодержатель надсилає боржнику «вимогу про усунення порушень», в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про їх виконання у не менш ніж 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо вимога протягом встановленого строку залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 6.7. договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання» сторони цим встановлюють, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 6.7.2. договору «Право Іпотекодержателя на продаж Предмета Іпотеки» сторони передбачили, що іпотекодержатель може також задовольнити забезпечені іпотекою фактичні вимоги шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на підставі договору (правочину) купівлі-продажу в рахунок виконання боргових зобов'язань та/або інших фактичних вимог. Цим іпотекодавець надає іпотекодержателю повноваження здійснювати від імені іпотекодавця всі без виключення/обмеження та будь-які дії, що передбачені чинним законодавством України та необхідні та/або будуть необхідними для цілей продажу (відчуження) предмету іпотеки третій(ім) особі(ам), зокрема: (а) право представляти інтереси іпотекодавця; (б) укладати (здійснювати) правочини; (в) отримувати та подавати заяви/документи, розписуватися та інше.

Сторони встановлюють, що іпотекодержатель зобов'язаний за 30 (тридцять) календарних днів до укладення такого договору (правочину) купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір, надалі - «Повідомлення про намір». Форма Повідомлення про намір встановлюється іпотекодержателем самостійно (п. 6.7.2.1. договору). Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між сторонами або на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (п. 6.7.2.5).

Згідно застереження, що міститься в п. 6.7.2.9 сторони домовились, що здійснення іпотекодержателем права позасудового врегулювання, що передбачене п. 6.7. (з підпунктами), можливе лише за обставини, що іпотекодержателем було надано/ направлено іпотекодавцю Вимогу про усунення порушення, проте іпотекодавцем не було виконано/задоволено протягом 30 (тридцяти) календарних днів боргові зобов'язання та інші фактичні вимоги в повному обсязі.

Оскільки надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного між сторонами договору є позасудовим способом захисту, жодних доказів на підтвердження вчинення дій, передбачених умовами договору для позасудового врегулювання спору, зокрема направлення на адресу відповідача «вимоги про усунення порушень» та «повідомлення про намір», а також дій, направлених на продаж від імені іпотекодавця предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на підставі договору купівлі-продажу за ціною, встановленою на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності позивач не надав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність встановлених законом підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин апеляційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді