АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5241/13-ц Номер провадження 22-ц/786/17/17Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.

за участю секретаря Маладики Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ "Марфін Банк" звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з відповідачів солідарно заборгованість за кредитом в сумі 167389,05 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 337 940,68 грн., за відсотками в сумі 35 004,20 дол. США, що за курсом НБУ складає 279 788,57 грн., пеню в розмірі 305 292,35 грн. та понесені судові витрати, обґрунтовуючи вимоги невиконанням відповідачами своїх договірних обовязків з повернення отриманих кредитних коштів.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2013 року позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 06.08.2008 року № 00004/FP в сумі 202 393, 25 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 617 729, 25 грн. та заборгованість за пенею у розмірі 200 965, 41 грн. Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання банком зобовязань щодо видачі ОСОБА_3 кредиту у сумі 202 393,25 дол. США, не звернуто увагу на те, що підпис позичальника на квитанції про отримання коштів різниться за зовнішніми ознаками від підпису у його паспорті. Окрім того, судом не застосовані норми закону про строки давності, а також приписи ч.4 ст.559 ЦК України щодо припинення поруки.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення та ухвалити нове по суті заявлених вимог у разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №00004/FP6, за яким ОСОБА_4 зобовязався надати позичальнику кредит у виді не поновлювальної кредитної лінії на суму 265 629,67 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,9 % річних з терміном повернення коштів до 04 серпня 2028 року (т.1 а.с.5-9).

Банк свої зобовязання з видачі кредитних коштів виконав: 06, 07, 13 серпня і 03 вересня 2008 року ОСОБА_3 видані кредитні кошти на суму 177 542 доларів США (т.1 а.с.10 і зворот; т.2 а.с.33-45).

06 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», і ОСОБА_2 укладений договір поруки, згідно умов якого останній зобовязався відповідати перед Банком за належне виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором.

ОСОБА_3 як позичальник за кредитним договором свої зобовязання з повернення кредитних коштів належним чином не виконував.

03 квітня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вручена під розпис письмова вимога про дострокове повернення кредиту протягом 60-ти днів (т.1 а.с.15). Зазначена вимога залишена без задоволення.

За станом на 05 липня 2013 року заборгованість по тілу кредиту склала 167 389,05 доларів США (еквівалент у гривнях 1 337 940,68), по відсоткам 35 004,20 доларів США (еквівалент у гривнях 279 788,57), з яких прострочені відсотки 28 946,12 доларів США. За порушення зобовязань нарахована пеня у сумі 305 292,35 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилався ОСОБА_4 в обґрунтування заявлених вимог. При цьому нарахована пеня зменшена судом у межах річного строку давності і рішення у цій частині не оскаржено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 наполягає на недоведеності факту виконання Банком свого зобовязання з видачі кредитних коштів ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року за клопотанням представника відповідача призначена та проведена судова економічна експертиза (т.3 а.с.5-16). Згідно висновків експертів розрахована ПАТ «Марфін Банк» заборгованість ОСОБА_3 за станом на 05 липня 2013 року не відповідає умовам кредитного договору №00004від 06 серпня 2008 року та фінансовим документам, якими підтверджується видача кредитних коштів. Згідно проведеного розрахунку заборгованості за кредитним договором №00004від 06 серпня 2008 року та фінансовим документам, яким підтверджується видача кредитних коштів Банком, заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ «Марфін Банк» за кредитним договором №00004від 06 серпня 2008 року за станом на 05 липня 2013 року відсутня.

Допитом судових експертів зокрема встановлено, що під час проведення експертизи ними не прийняті до уваги копії меморіальних ордерів (т.2 а.с.32-46), оскільки, на їхню думку, знищення Банком оригіналів цих документів є неправомірним.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2017 року у справі призначена повторна судова економічна експертиза (т.4 а.с.14-17).

Згідно ч.3 ст.143 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість, зміст питань, за якими має бути розведена експертиза , визначається судом . При цьому суд має мотивувати відхилення від питань осіб, беруть учатьсь у справі.

Статтею 150 ЦПК України встановлені критерії для призначення у справі додаткової і повторної експертиз, при цьому за змістом цієї норми саме до компетенції суду належить питання про визначення виду експертизи, яку необхідно призначити. Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України повторна експертиза може бути призначена судом у разі, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи, ОСОБА_5, представник ОСОБА_2, вимагала призначити додаткову експертизу (т.4 а.с.9-10), проте колегія суддів, дослідивши матеріали справи, допитавши експертів, дійшла висновку, що експертиза від 21 лютого 2017 року суперечить іншим матеріалам справи та не є достатньо обґрунтованою з наведенням відповідних мотивів в ухвалі від 11 квітня 2017 року. З урахуванням встановлених суперечностей, зокрема перебрання експертами на себе функцій з оцінки доказів, колегія суддів дещо змінила запропоновані експертам питання для проведення повторної експертизи. Та обставина, що експертна установа на звала свій висновок від 31 травня 2017 року висновком додаткової експертизи, не змінює її суті та не вплинула на обєктивність і законність (належність і допустимість) цього доказу.

Згідно висновку №506/597 повторної судової економічної експертизи від 31 травня 2017 року (т.4 а.с.27-48) розрахована Банком заборгованість частково відповідає умовам кредитного договору і наявним у справі фінансовим документам:

-по тілу кредиту відповідає умовам кредитного договору та даним бухгалтерського обліку;

-по відсоткам відповідає умовам кредитного договору, проте не відповідає розміру заборгованості, зазначеному в банківських виписках по особових рахунках. У розрахунку сума заборгованості по відсотках збільшена на 539,83 доларів США у звязку з невідображенням в обліку нарахованих відсотків за період з 26 червня 2013 року по 03 липня 2013 року;

-по пені не відповідає умовам кредитного договору у звязку з нарахуванням пені по курсу НБУ за станом на 05 липня 2013 року, не за станом на дату кожного прострочення відповідно до п.4.1. кредитного договору. Таким чином, розмір пені збільшений на 100 839,63 грн.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст..212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована.

Оцінюючи за правилами ст..212 ЦПК України надані у справу докази, колегія суддів приходить до переконання, що висновок №1187/1188 судової економічної експертизи від 21 лютого 2017 року не може бути покладений в основу рішення у цій справі, оскільки експерти при вирішенні питання щодо достовірності (правильності) розрахованої Банком заборгованості за кредитним договором не приймали до уваги дані, які містяться в інших бухгалтерських документах, зокрема у копіях меморіальних ордерів, якими підтверджується рух коштів за укладеним кредитним договором.

За змістом приписів ст.1, ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Постанов НБУ №254 від 18 червня 2003 року та №22 від 21 січня 2004 року меморіальний ордер є належним і допустимим доказом у підтвердження факту списання Банком коштів з рахунку платника і здійснення Банком внутрішньобанківських операцій у відповідності до вимог ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Надані Банком копії меморіальних ордерів (т.2 а.с. 33-45; т.3 а.с.204-212) колегія суддів під сумнів не ставить, оскільки вони належним чином завірені і відомості, які у них місяться, узгоджуються з іншими письмовими доказами, а саме заявами про видачу коштів (т.1 а.с.10 і зворот), витягом з лицевого рахунку (т.2 а.с.31), положеннями кредитного договору (т.1 а.с.5-6), розрахунком заборгованості (т.1 а.с.14), інформацією щодо погашення заборгованості за кредитом і процентами (т.2 а.с.130-131).

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком №506/597 повторної судової економічної експертизи від 31 травня 2017 року та визнає доведеною належними і допустимими доказами ту обставину, що за станом на 05 липня 2013 року заборгованість за кредитним договором № 0000/FР6 від 06 серпня 2008 року склала: по тілу кредиту 167 389,05 доларів США, по процентам 34 464,47 (35 004,30 539,83) доларів США, пеня 304 877 грн. 38 коп.

ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції у частині визначеного і стягнутого розміру пені у сумі 200 965, 41 грн. не оскаржив, то колегія суддів відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК України законність рішення суду першої інстанції у цій частині не перевіряє.

Твердження апеляційної скарги про те, що підпис на фінансових документах про видачу кредитних коштів не належить позичальнику ОСОБА_3, колегія суддів визнає такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. Підстави для відмови у призначенні судової почеркознавчої експертизи наведені в ухвалах Апеляційного суду Полтавської області від (т.2 а.с.87-88, 165-167).

У постановах ВСУ №6-738цс15 від 24 червня 2015 року, №6-239цс14 від 04 лютого 2015 року, №6-126цс13 від 20 листопада 2013 року, №6-780цс15 від 30 вересня 2015 року і №6-291цс15 від 27 січня 2016 року сформульовані такі правові висновки.

Без заяви сторони у спорі, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції, ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, отже суд апеляційної інстанції не має права розглядати заяву про застосування цієї норми. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У справі, що розглядається, вимога про застосування судом строків давності під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялася. За таких обставин у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розгляду вимог апеляційної скарги щодо застосування строків давності.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Згідно п.4.6 договору поруки (т.1 а.с.13 зворот) договір поруки діє до повного виконання зобовязань за цим договором і за кредитним договором.

Зазначена умова договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчить про те, що договором установлений строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У постановах ВСУ №6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, №6-190цс14 від 21 січня 2015 року сформульована така правова позиція: «Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати».

У справі, що розглядається, ОСОБА_4 скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України та п.2.3.3. кредитного договору (а.с.5 зворот), і змінив строк виконання основного зобовязання шляхом предявлення боржнику і поручителю письмової вимоги, отже шестимісячний строк предявлення вимоги поручителю шляхом звернення до суду з позовом слід відраховувати з дати повідомлення поручителя про зміну такого строку.

Вимога про повне дострокове повернення кредитних коштів отримана боржником і поручителем 03 квітня 2013 року (т.1 а.с.15). До суду з позовом ОСОБА_4 звернувся 23 липня 2013 року (т.1 а.с.2), тобто у межах шестимісячного строку (ч.4 ст.559 ЦК України).

Твердження апеляційної скарги про те, що шестимісячний строк слід відраховувати від дати направлення Банком вимоги №723 від 14 червня 2010 року (т.2 а.с.141) колегія суддів визнає безпідставним, оскільки у зазначеній вимозі ставиться питання про погашення лише простроченої заборгованості, а саме заборгованості по процентам (5 337,91 доларів США) і нарахованої пені (4 284 грн. 85 коп.). Аналіз змісту цього листа не дає підстав визнати його вимогою про зміну строку виконання основного зобовязання у розумінні приписів ч.2 ст.1050 ЦК України.

У постанові ВСУ №6-53цс14 від 17 вересня 2014 р. зроблений правовий висновок про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Згідно п.1.1. Кредитного договору та додатку до нього (т.1 а.с.5, 7-9) повернення кредитних коштів має здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів період сплати з «26» числа по останній день кожного місяця.

Банк звернувся до суду з позовом у межах шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, отже ОСОБА_4 має право вимагати від поручителя сплати заборгованості у межах передбачених договором чергових платежів за шість місяців.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (т.1 а.с.14), листа-вимоги (т.1 а.с.15), інформації про погашення заборгованості (т.2 а.с.130-133), за останні три роки перед зверненням Банку до суду прострочена заборгованість по тілу кредиту відсутня, заборгованість по тілу кредиту 167 389,05 доларів США. Отже, з поручителя на користь Банку підлягають стягненню відсотки за користування 167 389,05 доларами США за шість місяців.

12,9% річних від суми 167 389,05 становить 21 593,19, відповідно розмір місячного платежу з цієї суми 1 799,43. Всього за шість місяців проценти за користування кредитними коштами у сумі 167 389,05 доларів США становить 10 796,58 доларів США.

Окрім того, ОСОБА_4 має право на стягнення з поручителя суму боргу, що повертається достроково, тобто 167 389,05 доларів США.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню з поручителя, становить: 167 389,05 + 10 796,58 = 178 185,61 доларів США.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення спору про стягнення основної суми заборгованості і нарахованих процентів слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову, а саме про стягнення у солідарному порядку із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь Банку 167 389,05 доларів США заборгованості за кредитом, що стягується достроково, 10 796,58 доларів США процентів за користування кредитними коштами упродовж шести місяців, 200 965,41 грн. пені. Із ОСОБА_3 підлягає стягненню 23 667,89 доларів США різниці нарахованих процентів (34 464,47 10 796,59 = 23 667,89).

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід розподілити відповідно суми задоволених вимог між відповідачами, виходячи з положень п.п.1 п.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2013 року у частині позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості та процентів за кредитним договором скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КН №324060, виданий Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 10.02.1997 року, ІПН НОМЕР_1. зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2)

і ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії МЕ №827266, виданий Печерським РУ ГУ МВС України у м.Києві 23.08.2007 року, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_4)

на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" 167 389,05 доларів США заборгованості за кредитом, 10 796,58 доларів США процентів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" 23 667,89 доларів США процентів.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" по 1 720 грн. 50 коп. витрати зі сплати судового збору з кожного.

В іншій частині рішення Київського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: П.С.Абрамов

ОСОБА_6

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов