Справа № 758/2152/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Калашніковій Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Лютої В.В.,

представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» - Ткаченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду районного суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі ТОВ «Кей-Колект») про визнання правочину недійсним в частині, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в просить визнати недійсним договір факторингу № 2 від 13.02.2012 р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині передачі боргу за кредитним договором від 14.12.2006 р., укладеним між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.12.2006 року між нею та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Укрсиббанк», було укладено кредитний договір № 000. Позивач, з метою забезпечення своїх зобов'язань перед відповідачем, надала в іпотеку будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. 13 лютого 2012 року між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу, відповідно до якого відступлено право вимоги за кредитним договором № 000 від 14.12.2006 року. Позивачка вважає, що спірний договір порушує її права та є недійсним, оскільки не прямовиний на реальне настання правових наслідків обумовлених правочином, мета якого надання колекторських послуг. Крім того, до ТОВ «Кей-Колект» не може перейти право вимоги по укладеному між позивачем та банком договору, який є валютним, оскільки ТОВ не має ліцензії на здійснення валютних операцій. Вважає також порушеними свої права, як споживача банківських послуг, оскільки має місце нечесна підприємницька практика з боку ТОВ. Також, вказує, що даний договір суперечить принципу добросовісності (ч.3 ст. 509 ЦК України).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, з підстав наведених в ньому та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам, вказавши, що він не знає, чи вносила позивач платежі за кредитним договором після лютого 2012 р., але ТОВ «Кей-колект», як новий кредитор, звернувся до ОСОБА_4 з вимогами про стягнення заборгованості лише в грудні 2016 р., а тому сторона позивача вважає, що строк позовної давності для визнання правочину недійсним вони не пропустили. Додав, що позивач не бажає платити новому кредитору, а тому його право є порушеним.

Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» заперечувала в судовому засіданні проти позовних вимог, вказавши, що оспорювані укладені договори відповідають закону, та пояснила, що ст.215 ЦК України, якою позивач обґрунтовує недійсність правочинів, передбачає наявність підстав на момент укладання договору, а всі підстави, на які посилається позивач, є обставинами виконання договору. Крім того, надала суду письмові заперечення, де вважає, що права позивачки в результаті укладення такого договору не можуть бути порушеними, оскільки вона не є стороною оспорюваного договору.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» заперечувала в судовому засіданні проти позовних вимог та пояснила, що через невиконання позивачкою своїх кредитних зобов»язань, до них перейшло право вимоги за кредитним договором від 13.02.2012 р. Наполягає, що укладені між відповідачами правочини відповідають закону, а позиція сторони позивача заснована на хибному толкуванні закону. Додатково представником були подані через канцелярію суду письмові заперечення на позов, де вважають позов безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 14 грудня 2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 000.

Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 74500 дол. США.

14 грудня 2006 року, з метою належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 14.12.2006 р., між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є відповідач у справі ПАТ «Укрсиббанк», та позивачем був укладений договір іпотеки. За умовами вказаного договору позивачка передала в іпотеку Банку нерухоме майно.

В судовому засіданні встановлено, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав у власність ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договором № 000 від 14.12.2006 року.

Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору факторингу №2 від 13.02.2012 р., позивач зазначає, що підставами для визнання недійсним договору є невідповідність вказаного договору вимогам законодавства України.

З такими обґрунтуваннями суд не погоджується за таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 517 ЦК України говорить про те, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516 - 517 ЦК України не передбачено.

Особливості укладення договору відступлення прав вимоги регулюється главою 73 ЦК України.

У відповідності з нормою ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Стаття 1079 ЦК України передбачає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Умови кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем, не містять будь-яких застережень чи/або обмежень щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Крім того, норми ст. ст. 512, 516 - 517 ЦК України не передбачають укладення договору про зміни до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. Цивільний кодекс України не пов'язує можливість визнання договору недійсним, у зв'язку з не укладенням додаткової угоди до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі.

У зв'язку з чим, у суду не має підстав ставити під сумнів укладання вказаного договору. В зв'язку з чим спростовані доводи позивача.

У судовому засіданні встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про обслуговування платежів від 12.12.2011 року, відповідно до умов якого Банк зобов'язується приймати від платників готівкові та безготівкові платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги, за яким належать ТОВ «Кей-Колект», у національній валюті та/або в іноземній валюті із наступним перерахуванням коштів на рахунок ТОВ «Кей-Колект» у національній валюті.

А відтак суд не приймає до уваги на підтвердження недійсності правочину доводи сторони позивача про те, що договір факторингу в частині передачі прав вимоги за кредитним договором від 14.12.2006 р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки вони спростовані наданими представниками відповідачів документами.

Суд не приймає до уваги також і посилання сторони позивача на необхідність наявності у відповідача ТОВ «Кей-Колект» відповідної ліцензії НБУ на проведення операцій з валютними цінностями, оскільки такі посилання не ґрунтуються на законі, оскільки ці обставини щодо правомірності дій ТОВ «Кей-Колект» при укладанні договору факторингу від 13.02.2012 р. з ПАТ «УкрСиббанк» неодноразово перевірялись судом апеляційної інстанції (ухвала від 06.10.2015 р. у справі № 756/2330/15-ц, від 12.10.2015 р. у справі № 752/1603/15-ц, 17.12.2015 р. у справі № 752/309/15-ц, 09.04.2014 р. № 22-ц/796/4566/2014), та встановлено, що дії ТОВ «Кей-Колект» відповідають положенням ст.4 п.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а положеннями ст. 5 цього Закону не передбачено обов'язку для фінансової установи здійснювати операції факторингу на підставі відповідної ліцензії.

Суд відхиляє доводи сторони позивача щодо того, що операції факторингу не розповсюджуються на фізичних осіб, оскільки нi Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Отже, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Отже, набуття ТОВ права вимоги до боржників - фізичних осіб є правомірним.

За таких обставин та в силу вимог вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, що договір факторингу № 2 від 13.02.2012 р. був спрямований на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків, зміст цього правочину не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочину волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і підстав для визнання його недійсним не має.

Враховуючи те, що сторона позивача стверджує щодо обізнаності про оспорюваний правочин лише в грудні 2016 р., стороною відповідача ці твердження не спростовані, то суд вважає, що, звертаючись з вищевказаним позовом до суду, позивач діє в межах строку позовної давності.

Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не засновані на законі. А відтак, в позові слід відмовити по суті.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.88 ЦПК України не підлягає стягненню і сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640,0 грн.

Враховуючи вищевикладене, ст.ст.6, 203, 215, 512, 516-517, 627, 638, 1077 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 208-209, 2012, 213, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 р., укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині передачі боргу за кредитним договором № 000 від 14 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова