Провадження №22-ц/784/2396/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/2596/17 Головуючий І інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження № 22-ц/784/2396/17 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Лисенко П.П.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі ЦО УПФУ) м. Миколаєва Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2017 р. ЦО УПФУ м. Миколаєва Миколаївської області звернулося до суду з даним позовом, в якому посилалося на те, що з 16.03.2015 р. ОСОБА_1 перебувала на обліку як отримувач пенсії за віком в управлінні Пенсійного фонду України (далі УПФУ) в Заводському районі м. Миколаєва, правонаступником якого внаслідок реорганізації є ЦО УПФУ м. Миколаєва Миколаївської області. Разом з заявою про призначення пенсії від 16 березня 2015 року ОСОБА_1 було надано копію паспорту громадянина України серії ЕО 908296, який видано 06.02.2011р. Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, відповідно до якого остання зареєстрована з 06.02.2001 р. за адресою: АДРЕСА_1. 09 серпня 2016р. до УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва надійшов електронний лист Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому зазначено, що за інформацією Міністерства фінансів України паспортні дані по ОСОБА_1 обліковуються компетентними органами як втрачені або вкрадені. Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи управління ДМС України від 12.09.2016 р. ОСОБА_1 серед зареєстрованих за місцем проживання в Миколаївській області не значиться. Відповідно до інформації управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 01.09.2016 р. ОСОБА_1 в 2003 році оформлювала виїзд на постійне проживання до Німеччини. Враховуючи зазначену інформацію УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва 19.09.2016 р. прийнято рішення №72/5 про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2016 р. з ознакою «до з'ясування». 08 грудня 2016 р. Заводський РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області повідомив УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була документована Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії ЕО 908296, виданим 06.02.2001 року, який вважається втраченим, та паспортом громадянина України серії ЕР 093866, виданим 29.07.2003 року Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області замість втраченого. Однак, паспорт громадянина України ЕР 093866 також є недійсним та списаним у зв'язку з виїздом вищезгаданої громадянки на постійне місце проживання. З вищенаведеного вбачається, що при зверненні за призначенням пенсії ОСОБА_1 було пред'явлено недійсний паспорт, а отже, повідомлені недостовірні відомості. Також позивач зазначив, що відповідно до положень Закону № 1058 (в редакції, чинній на момент виїзду пенсіонера за кордон), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (п. 2 ч. 1 ст. 49); під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (реч. 2 ч. 1 ст. 51). Враховуючи, що Україною не укладено відповідного міжнародного договору з Федеративною Республікою Німеччина, відповідач не мала права на отримання пенсії. Враховуючи, що кошти в сумі 16622,80 грн. отримані ОСОБА_1 за недійсним паспортом та за умови постійного проживання за кордоном, тобто незаконно, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ЦО УПФУ м. Миколаєва Миколаївської області грошові кошти в сумі 16622,80 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ЦО УПФУ м. Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.10ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, судом було встановлено, що разом з заявою про призначення пенсії від 16.03.2015 року ОСОБА_1 було надано копію паспорта громадянина України серії ЕО 908296, який видано 06.02.2011р. Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. Відповідно до паспорта особа зареєстрована з 06.02.2001р. за адресою: АДРЕСА_1. З 16 березня 2015 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком. 09.08.2016р. до УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва надійшов електронний лист Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому зазначено, що за інформацією Міністерства фінансів України паспортні дані по ОСОБА_1 обліковуються компетентними органами, як втрачені або вкрадені.

Перевіркою позивача було встановлено, що згідно листа Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області від 08.12.2016р., ОСОБА_1, 06.05.1950 р. н., була документована Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії ЕО 908296, виданим 06.02.2001року, який вважається втраченим, та паспортом громадянина України серії ЕР 093866, виданим їй 29.07.2003 року Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області замість втраченого. Однак паспорт громадянина України ЕР 093866 також є недійсним та списаним у зв'язку з виїздом вищезгаданої громадянки на постійне місце проживання.

Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України, згідно якої не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, суд дійшов висновку, що безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за умови добросовісності виплати таких грошових сум юридичною особою та відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. При цьомуобов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у п.1 ч.1 названої статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Правильність зроблених розрахунків, за якими була здійснена виплата пенсії відповідачці, а також наявність страхового стажу і всіх інших необхідних умов, передбачених законодавством України для призначення пенсії відповідачці за віком ніким не оспорюється, а надання особою втраченого паспорта не змінює цих обставин та не впливає на Конституційне право громадянина України на пенсійне забезпечення. Сумлінність же поведінки одержувача презумуються.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку суду, позивачем у встановленому законом порядку не доведено факт зловживань з боку відповідачки, її винності чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії, виплата пенсії відповідачці здійснювалася на підставі тих даних, які було надано до Управління ПФУ і які відповідали її праву на призначення пенсії за віком. Тому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, закріплених частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», для стягнення з ОСОБА_1 призначеної пенсії в розмірі 16622,80 грн., що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду про безпідставність заявлених вимог в цілому відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом під час прийняття рішення по справі того, що ОСОБА_1 при зверненні за призначенням пенсії було предявлено недійсний паспорт та приховано факт проживання за кордоном, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Ст. 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Як убачається з матеріалів справи, заява відповідачки про призначення їй пенсії була прийнята позивачем 16 березня 2015р. Відповідно до п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ № 22-1 від 25.11.2005р., в редакції, яка діяла на час звернення відповідачки з заявою про призначення пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообовязкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування;

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року;

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи;

6) клопотання (направлення) про достроковий вихід на пенсію (для призначення пенсії відповідно до ст. 49 Закону України "Про зайнятість населення";

7) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем проживання на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Згідно п. 2.9 зазначеного Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За приписами п. 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Тобто, паспорт надається особою для встановлення особи, її віку та місця її проживання (реєстрації).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно листа Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області від 08.12.2016р., ОСОБА_1, 06.05.1950 р. н., була документована Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії ЕО 908296, виданим 06.02.2001року, який вважається втраченим, та паспортом громадянина України серії ЕР 093866, виданим ій 29.07.2003 року Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області замість втраченого. Однак паспорт громадянина України ЕР 093866 також є недійсним та списаним у зв'язку з виїздом вищезгаданої громадянки на постійне місце проживання. Відповідно до листа УДМС України в Миколаївській області від 01.09.2016р. ОСОБА_1 оформлювала виїзд на постійне проживання в 2003 році до Німеччини.

Відповідно до п.35 Інстркуції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України № 316 від 17 серпня 1994р., яка діяла на той час і втратила чинність тільки на підставі наказу МВС України № 600 від 15.06.2006р., особами, які виїжджають на постійне проживання за кордон, а також особами, які вийшли з громадянства України, паспорти здавалися до ВВІР чи паспортної служби одночасно з одержанням документів на виїзд за кордон або під час видачі посвідки на проживання. Такі паспорти погашалися та знищувалися в порядку, передбаченому пунктом 37 цієї Інструкції.

П. 10.2 нині діючого Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України,затвердженого наказом МВС України № 320 від 13.04.2012р. з наступними змінами, передбачає, що у разі прийняття позитивного рішення за заявою особи щодо оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на постійне проживання паспорт цієї особи з відміткою про зняття з реєстрації місця проживання здається до територіального органу, який оформлює виїзд на постійне проживання за кордон. Зданий паспорт надсилається до територіального підрозділу, що його видав.

Аналіз зазначених вище нормативних актів свідчить про те, що оформлення відповідачкою в 2003р. виїзду на постійне проживання до Німеччини, ще не свідчить про припинення нею громадянства України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про громадянство» громадянство України припиняється: внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. В тому числі згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про громадянство» громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Повноваженнями щодо припинення громадянства України згідно ст. 22 Закону України «Про громадянство» наділений Президент України, який приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

Даних про те, що відповідачка позбавлена громадянства України на підставі Указу Президента України матеріали справи не містять.

Отже, відповідачка є громадянкою України і у відповідності до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу набула право на отримання пенсії за віком.

Як встановлено ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про громадянство України» навіть якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Із заяви про призначення пенсії відповідачки вбачається, що крім паспорта, нею до заяви було надано також документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків № НОМЕР_1.

Правильність зроблених розрахунків, за якими була здійснена виплата пенсії відповідачці, а також наявність необхідного страхового стажу у відповідачки для призначення пенсії не оспорюється. Не оспорюється позивачем також вік відповідачки чи її особисті дані, що свідчить про те, що вони були встановлені позивачем на підставі інших документів, а отже, подача відповідачкою паспорта, який вважається втраченим, не призвело до неправильного встановлення особи відповідачки та її віку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідачка має право на призначення їй пенсії за віком в Україні, а надання особою втраченого паспорта не змінює цих обставин та не впливає на Конституційне право громадянина України на пенсійне забезпечення. Отже надання відповідачкою втраченого паспорта не призвело до неправомірного призначення їй пенсії.

Відповідно до другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, в Рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що положеннями пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення

статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не

передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість

якого надана Верховною Радою України, конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, в той час, коли для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина друга статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення"). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи

пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не

може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в

Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать приписам Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (стаття 3, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46, частина перша статті 64 Основного Закону України).

Тому зазначеним Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року було визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року норми, які унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном втратили чинність.

Зазначене свідчить про те, що не повідомлення відповідачкою про те, що вона не проживає на території України також не вплинуло і не могло вплинути на прийняття рішення позивачем про призначення та виплату їй пенсії.

Не виконання Верховною Радою України вказівки Конституційного Суду України, викладеної в тексті зазначеного рішення, щодо необхідності приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, не впливає на право відповідачки на призначення та отримання нею пенсії, незалежно від місця її проживання.

Отже, переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2017 року року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді