Справа № 185/6668/16-ц
Провадження № 2/185/238/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У позові посилався на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. У вказаному будинку також зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2, яка доводиться позивачу донькою, а також онуки позивача - ОСОБА_3, 2007 року народження та ОСОБА_4, 2014 року народження. Починаючи з моменту реєстрації по теперішній час відповідач ОСОБА_4 з дітьми за місцем реєстрації не проживає, разом з чоловіком проживає в іншому місці, проте за місцем фактичного проживання не зареєструвалася. Факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу перешкоду у реалізації прав користування та розпорядження належним йому майном. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації. Тому, згідно уточнених позовних вимог, посилаючись на норми ст.405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач та представник відповідача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що дійсно з дітьми не проживає за місцем реєстрації, проте не проживає з поважних причин, оскільки з матір'ю та її співмешканцем склалися неприязні стосунки, їм чинять перешкоди у користуванні житлом. Іншого житла ні вона, на діти не мають, проживають фактично у житловому приміщенні, яке їм не належить.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району згідно наданих письмових пояснень та висновку, просив у позові відмовити, оскільки задоволення позову суперечитиме інтересам малолітніх дітей.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 липня 2011 року /а.с.4/.

Крім позивача у будинку за вказаною адресою з також з 16.11.2011р. зареєстрована відповідач ОСОБА_4./а.с.20/.

Як вбачається з актів Вербківської сільської ради Павлоградського району від 05.08.2016р. та від 20.09.2016р., складених у присутності сусідів, ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.9/.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що дійсно, більше року не проживає з дітьми за місцем реєстрації.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є сусідами позивача підтвердили, що близько двох-трьох років відповідач не проживає у будинку позивача.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач була зареєстрована у спірному будинку як член сім'ї власника.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти , визначається його власником.

У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що фактичне місце проживання змінила у зв'язку з неприязними стосунками, які склалися з позивачем та її співмешканцем.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що до 2013 року відповідач з чоловіком користувалися будинком позивача, робили свій внесок у його ремонт, мали намір там постійно жити. Зі слів відповідача йому відомо, що вона не приїздить до будинку через конфлікт зі співмешканцем матері (позивача).

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що доводиться відповідачу чоловіком. Дружину був змушений забрати з будинку позивача, оскільки через сварки і конфлікти з матір'ю та її співмешканцем була загроза переривання вагітності відповідача. Конфлікти та не можливість проживання виникли близько трьох років тому, після переїзду до будинку співмешканця позивача, який зловживає алкоголем.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що прожив з позивачем разом 30 років, відповідача виховував як доньку. Між позивачем та відповідачем виникали конфлікти через співмешканця позивача, який зловживає алкоголем. Співмешканець позивача погрожував відповідачу.

Крім того, у судовому засіданні позивач зазначила, що не пустить позивача проживати у своєму будинку навіть якщо остання до неї приїде жити.

Зазначеним підтверджується та обставина, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач не проживає у будинку без поважних причин.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

З довідки квартального комітету №28 від 29.09.2016р. вбачається, що відповідач постійно проживає разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач не є власником вказаного житла та не набула у встановленому законом порядку право користування цим житлом.

На думку суду, наявність конфлікту між позивачем та відповідачем, а також категоричне заперечення позивачем права відповідача проживати у будинку, є поважною причиною непроживання відповідача у спільному житлі.

Враховуючи наявність поважної причини непроживання у спірному будинку та відсутність права на проживання в іншому житловому приміщенні, підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, відсутні.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_3, 2007 року народження та ОСОБА_4, 2014 року народження, суд виходить з наступного.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

У своєму висновку від 28.10.2016р. орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району зазначив про недопустимість визнання ОСОБА_3, 2007 року народження та ОСОБА_4, 2014 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки у даному випадку права дітей будуть порушені, оскільки діти не мають права власності чи права користування іншим житлом.

Враховуючи зазначені обставини справи, суд вважає неприпустимим припинення права користування житлом у відношенні неповнолітніх дітей.

Також суд приймає до уваги, що за даними відділу адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрованими або знятими з реєстрації не значяться /а.с.21,22/.

Як встановлено ч.3 ст.29 ЦП України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в частині вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, тому позовні вимоги про визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх дітей ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, також не підлягають задоволенню.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку обмежує його у реалізації прав власника з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Проте їх зміст не містить такого способу захисту як позбавлення права користування житлом.

Разом з тим, згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача. Також позивачем не доведено і факту вчинення перешкод у користуванні майном з боку відповідача.

Суд не приймає доводи позивача про те, що він самостійно змушений нести витрати по сплаті комунальних послуг, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача з приводу компенсації відповідачем чи розподілу зазначених витрат, за наявності для цього правових та фактичних підстав.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. М. Перекопський