Справа № 310/3867/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зголи батька, мотивуючи сої вимоги наступним. 30 грудня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. З метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини позивачка має намір організувати її поїздку з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до родичів, які проживають в Грузії. З цього приводу позивачка неодноразово зверталась до відповідача, що підтверджується листами, направленими на його адресу. В минулому році ОСОБА_2 не змогла поїхати з дитиною на море, оскільки вони проживають в зоні проведення антитерористичної операції, а батько дитини, проігнорувавши неодноразові до нього звернення, не надав дозволу для перетину лінії розмежування. В цьому році позивачці запропонував приїхати їй з дитиною до Грузії її брат. ОСОБА_2 листом від 03 травня 2017 року звернулась до ОСОБА_1 із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак, він в черговий раз проігнорував її звернення. Просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Грузії та в'їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію без згоди батька в період з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

В судове засідання позивачка не з'явилась, наддала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, уточнивши період, на який вона просить надати дозвіл на виїзд дитини - з 25 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Відповідач позовні вимоги не визнав з тих підстав, що він вважає, що позивачка має намір вивезти дитину до Грузії для постійного проживання, а не для тимчасового відпочинку. На виїзд позивачки з дитиною до інших країн він поки що не заперечує. Додатково зазначив, що він залишив колишній дружині квартиру в м. Донецьку та сплачує на її користь аліменти на утримання дитини. Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Позивачка з 30 грудня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. За домовленістю між позивачкою та відповідачем їх дочка залишилися проживати з позивачкою в м. Донецьку.

Згідно з листом від 29 квітня 2017 року брат позивачки ОСОБА_5 запросив позивачку ОСОБА_2 та її дочку ОСОБА_3 для проживання та відпочинку в його будинку в м. Батумі з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

03 травня 2017 року позивачка звернулась до ОСОБА_1 із проханням надати їй нотаріальний дозвіл для вивозу дитини в Грузію, а також зазначити про можливість перетину лінії розмежування (зона АТО), оскільки поїздка до Грузії буде здійснюватися через підконтрольну Україні територію.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання держаного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Крім того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

В той же час, згідно із змісту цих спеціальних норм ЦК України та вищевказаного Закону вбачається, що дитина має право на виїзд при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді), ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил перетинання держаного кордону громадянами України зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта, проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дитини за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у даній справі є документи, що підтверджують наявність місця проживання, навчання для дитини.

Обов'язковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-и) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, надання дозволу для виїзду за кордон України дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_1 не є дозволом на перетинання кордону дитиною, а лише дає таку можливість за згоди батьків або за рішенням суду.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька.

Керуючись ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 155 СК України, ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію в м. Донецьк Донецької області та за межі України, а саме - до Грузії, без згоди та супроводу батька ОСОБА_1, у супроводі матері ОСОБА_2 з 25 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. М. Вірченко