Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/461/17 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року,

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом, в якому просила визначити, що її частка у праві спільної з ОСОБА_3 власності на земельну ділянку загальною площею 0,0164 га, яка розміщена біля будинку № 52 по вул. Гетьмана Виговського у м. Овруч Житомирської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, становить ? частину.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником 6/25 частин житлового будинку № 52 по вул. Гетьмана Виговського в м. Овруч Житомирської області. Співвласниками цього будинку є інші особи, в тому числі відповідач. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,10 га, яка розподілена між співвласниками будинку в натурі.

15 листопада 2012 року між ними було укладено угоду про порядок користування та розпорядження цією земельною ділянкою, а 16 листопада 2012 року підписано та нотаріально посвідчено заяву-згоду на розподіл земельної ділянки в натурі. На підставі рішення Овруцької міської ради позивачу було передано у власність три частини земельні ділянки, з яких: - дві площею 0,0027 га та 0,0239 га у приватну власність, а площею 0,0164 га - у спільну сумісну власність з відповідачем. На даний час позивач має намір продати належну їй частину житлового будинку, однак відповідач категорично відмовляється укласти договір про поділ земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, чим перешкоджає позивачу у реалізації її прав власника.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не звернув увагу на ту обставину, що право позивача на ? частину спірної земельної ділянки випливає з положень закону і потреба у судовому захисті цього права відсутня, оскільки вимог про поділ земельної ділянки чи виділення з неї окремої частки не заявлялось.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 6/25 частин житлового будинку № 52 по вул. Гетьмана Виговського у м. Овруч Житомирської області, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 1989 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 лютого 2017 року № 80072798 (а.с. 3-5).

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 22 березня 1985 року належить на праві власності 4/25 частин цього житлового будинку.

Із копій витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04 січня 2017 року № НВ-017 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 січня 2017 року № 78882035 убачається, що у спільній сумісній власності сторін перебуває земельна ділянка площею 0,0164 га, кадастровий номер :01:013:0357, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по вул. Гетьмана Виговського, 52 у м. Овруч Житомирської області. Ці обставини сторонами не заперечуються.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач відмовилася від укладання нотаріально посвідченої угоди про поділ спільної земельної ділянки та виділення часток, тому наявні підстави для визначення частки позивача у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно положень статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність)

Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ст. 89 ЗК України).

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно положень статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи, чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Така ж позиція викладена у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Встановлено, що позивачем вимоги про поділ земельної ділянки в натурі чи виділення з неї окремої частки не заявлялися.

Право ОСОБА_2 на ? частину спірної земельної ділянки випливає із положень закону, тому необхідності у його судовому захисті таким способом, який обраний позивачем, немає.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 сплачено 704 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, ці судові витрати підлягають стягненню на її користь із ОСОБА_2 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 12 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 704 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: