Єдиний унікальний номер 219/103/17 Номер провадження 22-ц/775/874/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Полтавець Н.З.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Груіцької Л.О., Новікової Г.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Шутенка В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом при виконанні трудових обов'язків, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4, в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» (далі - ПрАТ «Вістек») про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом при виконанні трудових обов'язків.

Зазначав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.07.1977 року по 26.03.2015 року, працював слюсарем-інструментальником 5-го розряду. 30.09.2010 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму правої кісті та рішенням МСЕК від 24.01.2011 року йому вперше встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи безстроково.

Посилаючись на те, що внаслідок трудового каліцтва (повністю втратив пальці на правій руці) в нього погіршилось здоров'я, він став інвалідом, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, порушення нормальної життєдіяльності, порушення його планів на подальше життя, викликало почуття тривоги перед майбутнім та завдає йому моральних страждань, просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. (а.с. 1-4).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 4 000 грн. Стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь держави судовий збір у розмірі 1 600 грн. (а.с. 61 - 62).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє ОСОБА_2, просить скасувати або змінити рішення суду в частині стягнення суми відшкодування моральної шкоди, стягнути на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив моральні страждання, завдані позивачу. Розмір компенсації моральної шкоди в 4 000 грн., який суд визнав справедливим, є занадто малим і таким, що не відповідає вимогам справедливості, розумності та виваженості.

Суд не врахував, що він втратив своє здоров'я в молодому віці, що відновлення його здоров'я є неможливим, йому встановлено 30% втрати професійної працездатності та він визнаний інвалідом 3 групи безстроково. Втративши функцію правої руки, яка для людини має важливе значення, він не має можливості писати, тримати предмети, виконувати пошкодженою кінцівкою буденні побутові справи.

Звертає увагу, що рішенням комісії з охорони праці роботодавця в зв'язку з провиною позивача йому було зменшено одноразову допомогу тільки на 5 %, що не є тотожнім встановленням 5 % його провини в нещасному випадку.

Суд безпідставно відхилив письмове клопотання про витребування з Бахмутської ЦРЛ епікризу з історії хвороби позивача про лікування в стаціонарі травматологічного відділення, що підтверджує факт отриманої травми, складності та тяжкість діагнозу, та час протягом якого позивач прикладав додаткові зусилля для відновлення свого стану здоров'я (а.с. 64 - 67).

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з'явився. В судове засідання з'явився представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28.12.2016 року (а.с. 14), доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ «Вістек» Шутенко В.А., який діє на підставі довіреності юридичної особи від 01.03.2017 року (а.с. 82), просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на ЗАТ «Артемівський машинобудівний завод «Вістек» з 02.04.2001 року по 26.03.2015 року слюсарем-інструментальником 5 розряду ковальсько-пресового цеху. 26.03.2015 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. ЗАТ «Артемівський машинобудівний завод «Вістек» змінило свою назву на ПрАТ «АМЗ «Вістек» згідно наказу по заводу № 123 від 12.04.2011 року,що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 8-10).

30 вересня 2010 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого була травмована права кисть (травматичне відчленовування 1 пальця правої кисті на рівні головки, 1 п'ястної кістки правої кисті; відкритий оскольчатий перелом головки, 1 п'ястної кістки правої кисті, велика рвана рана ІІ пальця правої кісті з розможженям м'яких тканин ІІ пальця), що підтверджується актами форми Н-5 від 21.10.2010 р. спеціального розслідування групового нещасного випадку та форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 11-16, а.с. 52 - 55).

Рішенням МСЕК від 24.01.2011 року ОСОБА_4 вперше встановлена втрата професійної працездатності 30% з 20.01.2011 року безстроково та він визнаний інвалідом 3 групи у зв'язку з трудовим каліцтвом безстроково (а.с. 34).

Згідно протоколу засідання комісії з охорони праці ЗАТ «АМЗ «Вістек» від 26.01.2011 року розмір одноразової допомоги ОСОБА_4 за порушення ним вимог законодавства про охорону праці зменшено на 5% (а.с. 50).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров'я через трудове каліцтво позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі ст. 2371 КЗпП України та статей 1167, 1168 ЦК України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 2371 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 14.10.1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Як зазначено в акті форми Н-5 від 21.10.2010 р. спеціального розслідування групового нещасного випадку, причиною нещасного випадку стало використання нестандартного рим-болта для підйому штока з метою заміни манжету, який під час опускання штока деформувався та шток, що опустився, травмував працівників, чим порушений проект організації роботи, затверджений головним інженером ЗАТ АМЗ «Вістек» від 18.06.2009 року, ДСТ 4751-73 від 01.07.1974 р. «Рим-болти». Технічні умови» (а.с. 11-16).

Як зазначено в актах форми Н-5 від 21.10.2010 р. спеціального розслідування групового нещасного випадку та форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, причинами нещасного випадку стали порушення вимог законодавства про охорону праці з боку:

- начальника дільниці ковальсько-пресового цеху: недостатній контроль організації виконання працівниками правил та норм по охороні праці, чим порушено п. 3.1.7 посадової інструкції начальника дільниці ковальсько-пресового цеху;

- начальника ковальсько-пресового цеху: недостатній контроль організації безпечного проведення ремонтних робіт, чим порушено п. 3.2.5 посадової інструкції начальника цеха,

- наладчика ковальсько-пресового обладнання ковальсько-пресового цеху ОСОБА_6 та слюсаря-ремонтника ковальсько-пресового цеху ОСОБА_4: перед виконанням робіт не перевірили чи все виконано відповідно до вимог наряд-допуску, чи правильно підготовлено робоче місто, які є небезпечні фактори та чи все зрозуміло по виконанню завданої роботи, чим порушив п. 1.4 Інструкції з охорони праці № 4-5 для наладчиків і слюсарів-ремонтників КПО, зайнятих на гарячих дільницях роботи (а.с. 11-16, а.с. 52 - 55).

Зазначене підтверджує факт порушення роботодавцем, тобто відповідачем, права позивача на безпечні умови праці.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок порушення відповідачем права позивача на безпечні умови праці позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок порушення права на безпечні умови праці позивач отримав травму правої кісті, відчував фізичні страждання, частково втратив професійну працездатність та став інвалідом, за висновком МСЕК має обмеження щодо умов та характеру праці, а саме, може виконувати роботу без тяжкої фізичної праці (а.с. 42), що обмежує його можливості вести активний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь втрати позивачем професійної працездатності (30%), тяжкість вимушених змін у його подальшій трудовій діяльності, неможливість відновити втрачене здоров'я, ступінь його вини у нещасному випадку та, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визначив її розмір в 4 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим. Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач втратив професійну працездатність на 30%, його визнано інвалідом 3 групи безстроково і відновлення стану його здоров'я є неможливим.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частини 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Не погоджуючись з оцінкою судом першої інстанції завданої моральної шкоди та вимагаючи переоцінити її розмір з 4 000 грн. до 15 000 грн., позивач в апеляційній скарзі намагається переконати апеляційний суд в невірній (заниженій) оцінці моральних страждань позивача. При цьому позивач не зазначає які порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів та вирішенні справи, не надає нових доказів, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За таких обставин апеляційний суд не може здійснити переоцінку доказів, які були досліджені судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, а відповідно і переоцінку моральних страждань позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004, є необгрунтованими.

Відповідно до пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004, ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Як встановлено з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди виходив саме з факту ушкодження здоров'я позивача та ступеня втрати ним професійної працездатності.

Крім того, зазначене рішення постановлено у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) і безпосередньо не стосується правовідносин, що виникли між сторонами по цій справі, якими є працівник та роботодавець.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що отримавши на виробництві травму руки, а саме, майже повністю втративши пальці правої кісті, він зазнав фізичний біль, а також страждання у зв'язку із ушкодженням свого здоров'я, став інвалідом 3 групи, втратив 30% професійної працездатності, що лікування вимагало і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що втративши функцію правої руки, яка для людини має важливе значення, він не має можливості писати, тримати предмети, виконувати пошкодженою кінцівкою буденні побутові справи.

Проте всі зазначені обставини при визначенні судом першої інстанції розміру моральної шкоди, завданої позивачу, враховані. Так, суд першої інстанції зазначив, що досліджені судом докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження. Суд врахував ступінь втрати позивачем професійної працездатності (30%), тяжкість вимушених змін у його подальшій трудовій діяльності, неможливість відновити втрачене здоров'я.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням комісії з охорони праці роботодавця в зв'язку з провиною позивача йому було зменшено одноразову допомогу тільки на 5 %, що не є тотожнім встановленням 5 % його провини в нещасному випадку, не впливають на висновки суду.

Суд першої інстанції виходив саме з того, що відповідно до протоколу засідання комісії з охорони праці ЗАТ АМЗ «Вістек» від 26.01.2011 р. розмір одноразової допомоги позивачу зменшено на 5% за порушення ним вимог законодавства про охорону праці.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував в тому числі і ступінь вини позивача у нещасному випадку. Проте суд не зазначав, що вина позивача в нещасному випадку складає 5%, на що посилається представник позивача в апеляційній скарзі.

Той факт, що нещасний випадок стався, в тому числі і з вини позивача, встановлений актами форми Н-5 від 21.10.2010 р. спеціального розслідування групового нещасного випадку та форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 11-16, а.с. 52 - 55). Як зазначено в обох актах, причинами нещасного випадку стали порушення вимог законодавства про охорону праці з боку, зокрема, і слюсаря-ремонтника ковальсько-пресового цеху ОСОБА_4, який порушив п. 1.4 Інструкції з охорони праці № 4-5 для наладчиків і слюсарів-ремонтників КПО, зайнятих на гарячих дільницях роботи (а.с. 11-16, а.с. 52 - 55).

Позивачем ці акти в частині його вини в нещасному випадку не оскаржені. Наявність вини позивача в нещасному випадку на виробництві, який стався з ним 30.09.2010 року, не є предметом позову по цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відхилив письмове клопотання про витребування з Бахмутської ЦРЛ епікризу з історії хвороби позивача про лікування в стаціонарі травматологічного відділення, що підтверджує факт отриманої травми, складності та тяжкість діагнозу, та час протягом якого позивач прикладав додаткові зусилля для відновлення свого стану здоров'я, є необгрунтованими.

Згідно частини першої ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Частиною шостою статті 16 Закону України від 01.06.2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» передбачено, що суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті (прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит), крім випадків, установлених законом.

Проте в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався до Бахмутської центральної районної лікарні (далі ЦРЛ) з запитом щодо надання йому епікризу з історії його хвороби та що в наданні йому цих персональних даних було відмовлено.

Слід також зазначити, що факт отримання позивачем 30.09.2010 року травми підтверджується актами форми Н-5 від 21.10.2010 р. спеціального розслідування групового нещасного випадку та форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 11-16, а.с. 52 - 55), довідкою МСЕК від 24.01.2011 року (а.с. 34).

Актом форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом підтверджується і діагноз позивача, який в пункті 9 акту зазначений відповідно до листка непрацездатності - травматичне відчленовування 1 пальця правої кисті на рівні головки, 1 п'ястної кістки правої кисті; відкритий оскольчатий перелом головки, 1 п'ястної кістки правої кисті, велика рвана рана ІІ пальця правої кісті з розможженям м'яких тканин ІІ пальця (а.с. 52 - 55).

В судове засідання апеляційного суду представником позивача на підтвердження тяжкості діагнозу, який був встановлений позивачу, надано протокол операції № 517 від 30.09.2010 року щодо ОСОБА_4, в якому зазначено діагноз, який повністю співпадає з тим, що зазначений в пункті 9 акту форми Н-1 від 21.10.2010 р. про груповий нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 83), та який врахований судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Що стосується часу, протягом якого позивач докладав додаткові зусилля для відновлення свого стану здоров'я, то такий підтверджується довідками МСЕК, згідно яких позивачу встановлена втрата професійної працездатності та він визнаний інвалідом 3 групи безстроково, тобто відновлення стану його здоров'я є неможливим, що було враховано судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

Слід зазначити, що після травмування позивач продовжував працювати у відповідача за тією ж професією та виконувати ті ж самі трудові обов'язки, звільнився через 4,5 роки після травми.

Як обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, крім ст. 2371 КЗпП України, послався також на частину 1 ст. 1167, ст. 1168 ЦК України. При цьому суд не врахував, що статті 1167, 1168 ЦК України регулюють позадоговірні відносини, а тому не поширюються на спірні правовідносини, які випливають із трудових правовідносин. Апеляційний суд вважає, що посилання суду першої інстанції на норми статей 1167, 1168 ЦК України не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд першої інстанції вирішив справу з посиланням і на правильну норму права - ст. 2371 КЗпП України.

Відповідно до частини другої ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду Українив пункті 15 постанови від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції невірно визначив розмір судового збору, стягнувши з відповідача 1 600 грн., що не є пропорційним стягнутій сумі відшкодування моральної шкоди в 4 000 грн. Однак рішення суду в частині розподілу судових витрат позивач змінити або скасувати не просив. Відповідач рішення суду в цій частині також не оскаржує.

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат сторонами не оскаржується, апеляційний суд не може вийти за межі апеляційної скарги, в якій позивач просить змінити або скасувати рішення суду лише в частині стягнення моральної шкоди, підстави для перевірки законності рішення суду в частині розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4, в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Л.О. Груіцька

Г.В. Новікова