Справа № 307/1128/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 26 жовтня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_1 11.04.2016 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Новоселицької сільської ради Тячівського району і мотивував його наступним.

10.04.2013 ОСОБА_3 діючи на підставі довіреності від 05.04.2013 в інтересах ОСОБА_5 підписала договір дарування права на майнові паї, посвідченого свідоцтвом, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 право на майновий пай члена КСГП «Полонина» вартістю 621,00 грн згідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСГП «Полонина» серії ЗК № 088999, виданого 05.03.2013 Новоселицькою сільською радою. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 На підставі цього договору Новоселицька сільська рада 27.05.2013 видала ОСОБА_2 Свідоцтво про право власності на майновий пай серії ЗК № 088799.

Договір дарування не відповідає вимогам закону, установленим ст. 203 ЦК України, тому відповідно до ст. 215 ч. 1 цього Кодексу підлягає визнанню недійсним. Так, дарувальник ОСОБА_5 на час видачі довіреності та укладання договору тяжко хворіла, не рухалася, через свій похилий вік (80 років) і стан здоровя не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а 10.09.2013 померла.

Довіреність ОСОБА_5 на імя ОСОБА_3 була посвідчена секретарем Новоселицької сільської ради 05.04.2013 за реєстровим № 16, тоді як договір дарування був укладений у нотаріальній формі. Тим часом, відповідно до редакції ст. 245 ЦК України, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій вчиняється правочин. Отже, має місце невідповідність форми довіреності та форми правочину, який був укладений щодо корпоративних прав, до яких належить і право на пай у майні підприємства (ст. 167 ГК України), та щодо паю, який є власністю члена КСГП. Така довіреність мала бути посвідчена нотаріально. Всупереч цим вимогам закону та правилам вчинення нотаріальних дій, нотаріус посвідчив договір за відсутності нотаріально посвідченої довіреності представника дарувальника, не пересвідчившись у дійсності відповідного волевиявлення сторони.

Крім того, правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, на що вказує, зокрема, те, що ОСОБА_5 відповідно до наявних документів володіла майновим паєм у КСГП «Полонина» вартістю 4393,00 грн, а не 621,00 грн. Нотаріус не виконав свого обовязку щодо зясування причини розбіжностей у вартості паю, встановлення дійсного волевиявлення сторін. Фактично відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай у КСГП «Полонина», ОСОБА_5 мало бути видане свідоцтво щодо права на пай вартістю 4393,00 грн. Тож якщо правочин був спрямований на реальне настання відповідних наслідків, на оригіналі свідоцтва щодо права на пай в сумі 4393,00 грн, виданого на імя ОСОБА_5, мала бути зроблена відповідна відмітка, а цій особі мало бути видане нове свідоцтво на пай вартістю 3772,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним договір дарування права на майнові паї, посвідченого свідоцтвом, від 10.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1638.

Рішенням Тячівського районного суду від 26.10.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, посилається загалом на ті самі доводи, якими обґрунтовувався позов, просить рішення скасувати, позов задовольнити. Зазначає, серед іншого, що договором порушуються права позивача, оскільки ОСОБА_2 має намір повторно скористатися правом на майновий пай та претендує на будівлю колишнього фуражного складу по вул. Борканюка, 17 в с. Новоселиця

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_7, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у позові через його необґрунтованість і недоведеність по суті. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України, ст. 20 ЦК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права. З урахуванням наведених норм закону, ст.ст. 4, 15 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, інших норм цивільного і процесуального законодавства, особа може звернутися до суду по захист порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і не звязаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). За змістом норм ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, розгляд справи покладається на суд першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі додаткових відповідачів, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві.

З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2013 ОСОБА_5 видала ОСОБА_3 доручення, що було посвідчене секретарем виконкому Новоселицької сільської ради Тячівського району ОСОБА_8 05.04.2013 за реєстровим № 16 (а.с. 15 т. 1). Цим дорученням ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_2 належний їй майновий пай згідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСГП «Полонина» серії ЗК № ХІ 088999, виданого 05.03.2013 Новоселицькою сільською радою.

10.04.2013 ОСОБА_5 (дарувальник), від імені якої на підставі вищевказаного доручення діяла ОСОБА_3, уклала з ОСОБА_2 (обдарованим) договір дарування права на майнові паї, посвідченого свідоцтвом, на підставі якого подарувала ОСОБА_2 право на майновий пай члена КСГП «Полонина», с. Новоселиця Тячівського району, вартістю 621,00 грн згідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСГП «Полонина» серії ЗК № ХІ 088999, виданого 05.03.2013 Новоселицькою сільською радою (а.с. 13 т. 1). Договір було посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1638. На підставі договору Новоселицька сільська рада 27.05.2013 видала ОСОБА_2 Свідоцтво про право власності на майновий пай серії ЗК № ХІ 088799 (а.с. 14 т. 1).

ОСОБА_1 предявив позов про визнання вказаного договору дарування недійсним, відповідачами за яким визначив ОСОБА_2, ОСОБА_3 і Новоселицьку сільську раду Тячівського району (а.с. 4-10 т. 1). У справі за позовом сторони правочину про визнання його недійсним відповідачем є інша сторона правочину, у справі за позовом заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, про визнання правочину недійсним відповідачами є сторони правочину. В силу положень ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 202, ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 239, 244, 245, 509, 717 ЦК України, ОСОБА_3 як повірений ОСОБА_5 створила цивільні права і обовязки для останньої і саме ОСОБА_5 була стороною оспореного договору дарування. Визнання договору дарування недійсним із підстав, які наводилися позивачем (ст. 203 ч.ч. 1, 4, 5, ст. 215 ч. 1 ЦК України), має наслідком, серед іншого, двосторонню реституцію припинення права обдарованого на дарунок, виникнення у нього залежно від конкретних обставин обовязку повернути дарунок дарувальнику або відшкодувати відповідну суму коштів, рівно як і виникнення у дарувальника права вимагати такого повернення (відшкодування, проведення відповідних розрахунків) (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

Позивач зазначив у заяві, що ОСОБА_5 10.09.2013 померла. Цивільна правоздатність ОСОБА_5 припинилася в момент її смерті (ст. 25 ч. 4 ЦК України). Відповідно до ст. 122 ЦПК України, суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1); суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо після смерті фізичної особи, яка є однією із сторін у справі, спірні правовідносини не допускають правонаступництва (ч. 2 п. 5). Положення частини 1, частини 2 пункту 5 статті 122 ЦПК України застосовуються у взаємозвязку з іншими нормами права, виходячи зі змісту права та не можуть розглядатися поза цим контекстом. Цивільний процес апріорі не може виникнути як за вимогою від імені особи, так і щодо фізичної особи, правоздатність якої припинилася (померлої особи), про що відомо на час прийняття відповідного процесуального рішення, оскільки це суперечить як смислу права, так і конкретним правовим нормам.

Таким чином, ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, позаяк не є стороною оспореного договору, правових підстав для предявлення до неї позивачем із наведеним ним обґрунтуванням заяви вимоги про визнання договору недійсним немає. Так само, не є належним відповідачем за даним позовом і Новоселицька сільська рада Тячівського району, яка не є учасником спірних правовідносин, на що факт посвідчення доручення ОСОБА_3 секретарем виконкому цієї ради не впливає. Власне, і позовна заява не містить ані доводів по суті, ані сформульованої щодо сільради вимоги, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про належність цього відповідача у справі за позовом про визнання правочину, вчиненого фізичними особами, недійсним. ОСОБА_2 як сторона правочину, про визнання недійсним якого поставив питання позивач, є належним відповідачем у справі, проте, позов не був предявлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів.

Попри те, що ОСОБА_5 розпорядилася своїми майновими правами до своєї смерті, позов про визнання недійсним правочину, на підставі якого таке розпорядження відбулося, стосується цивільних прав і обовязків, законних майнових інтересів спадкоємця (спадкоємців) дарувальника зважаючи на можливий результат вирішення спору. Маючи в справі дані про сторони оспореного договору та про смерть дарувальника, суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про спадкоємця (спадкоємців) ОСОБА_5, про їх участь у справі, наявність чи відсутність матеріально- та процесуально-правового інтересу в справі не зясував і не обговорив. Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов, саме належна сторона (сторони) управі встановленим порядком захищати свої майнові права, законні майнові інтереси (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 321, 328, 1216, 1222 ЦК України, інші норми закону). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі, у справі, в якій є належний субєктний склад сторін, зокрема, належний відповідач (відповідачі), цивільних прав, обовязків та інтересів якого (яких) стосується спір.

За умов, коли позов про визнання договору недійсним був предявлений не до всіх належних відповідачів, не був предявлений до належного відповідача (відповідачів) і в усякому разі був предявлений до неналежних відповідачів, позов не міг бути задоволений безвідносно до того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався. За наведених вище обставин, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору щодо сторін по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі належного відповідача (відповідачів), без якого (яких) про законність розвязання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права як такі, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини наразі значення не мають.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи без участі в ній належного та необхідного для вирішення спору відповідача (відповідачів) є обовязковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію, оскільки про відмову в позові по суті питання не вирішується, слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити в позові з наведених вище процесуальних підстав внаслідок порушення вимог закону щодо субєктного складу сторін у справі.

Керуючись ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 26 жовтня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсним договору дарування відмовити внаслідок порушення вимог закону щодо субєктного складу сторін у справі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді