У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та за зустрічним позовом про розірвання договорів, стягнення грошових коштів, пені, штрафних санкцій, відшкодування моральної шкоди закасаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що між сторонами укладені договори з приводу виготовлення, поставки та монтажу меблів, а саме:

договір № 10/14 від 04 лютого 2014 року на суму 56 440 гривень, на підставі якого поставлена і змонтована вітальня і здійснена передоплата в розмірі 45 000 гривень;

договір № 7/14 від 04 лютого 2014 року на суму 8 250 гривень, за умовами якого перероблено бар та комору після попереднього виконавця з внесеною передоплатою в розмірі 7 100 гривень;

договір № 8/14 від 07 лютого 2014 року на загальну вартість 18 500 гривень, на підставі якого поставлені та змонтовані робочий стіл, лави на батарею та внесено передоплату 14 570 гривень;

договір № 14/14 від 12 березня 2014 року на суму 3 000 гривень на переробку шафи у вітальні з передоплатою 1 000 гривень;

За умовами укладених договорів вона зобов'язалась поставити та провести монтаж меблів у квартирі замовника згідно креслень та ескізів, які є додатками до договорів, які виконала належним чином, однак після виникнення спірної ситуації щодо відповідності робочого столу погодженим ескізам, відповідач не допускала її до завершення інших незначних робіт згідно із договорами № 10/14 та № 8/14 та не провела остаточний розрахунок за виготовлені та встановлені меблі, а тому просила суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачені кошти у розмірі 18 520 гривень та судові витрати.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 робота проведена неякісно та з істотними недоліками та всупереч умовам укладених договорів, а тому просила суд розірвати спірні договори, стягнути з відповідача на свою користь витрати за проведення товарознавчого дослідження у розмірі 6 000 гривень, пеню за період з 18 червня 2014 року по 02 вересня 2015 року у розмірі 885 080 гривень на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», штрафні санкції у розмірі 676 700 гривень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» та моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада

2015 року первісний позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 150 грн.

У решті позову відмовлено.

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договорів, стягнення коштів, пені, штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення 1 150 грн. відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в зустрічному позові та ухвалити рішення про його задоволення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності факту істотності недоліків у замовленій роботі за ознаками, визначеними п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та врахувавши, що вимог, пов'язаних з реалізацією прав споживача у разі виявлення недоліків виконаної роботи (послуги), що не відноситься до істотних, не заявлено, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання спірних договорів відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Врахувавши, що за зустрічним позовом заявлено вимоги про розірвання договорів та повернення коштів, що не передбачає підстав для стягнення неустойки відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог про стягнення штрафу на підставі ст. 23 вказаного Закону, суд зазначив, що такий, за наявності підстав, підлягає зарахуванню до державного бюджету, у зв'язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння споживачу моральної шкоди внаслідок недоліків продукції, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун О.В. Попович