Справа №173/1450/16-ц
Провадження №2/173/26/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шевченко О.Ю. ,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, Верхньодніпровська державна нотаріальна контора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову посилається на те, що 26 лютого 2016 року померла ОСОБА_5 мати позивача. За життя, 24 вересня 2008 року, мати склала заповіт, яким все майно заповіла позивачу. Звернувшись до нотаріуса після смерті матері позивач дізнався, що 21 серпня 2015 року від імені ОСОБА_5 було посвідчено заповіт, яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_3 Позивач вважає, що заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення матері не було вільним, його було укладено під психологічним тиском відповідача, який переконав матір в тому, що позивач не зможе отримати спадщину, оскільки є громадянином ОСОБА_6 Федерації, а тому потрібно заповісти все майно йому, а він потім подарує його позивачу. На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5, 21 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 682.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Позивач суду пояснив, що, на його думку, заповіт було складено обманним шляхом. ОСОБА_3 є чоловіком двоюрідної сестри матері, яка також померла. Коли мати почала себе погано почувати він найняв людину, яка за нею доглядала. Відповідач лише робив вигляд, що допомагає доглядати за матірю. Спочатку ОСОБА_3 лишив матір звязку з ним, повідомивши їй, що в неї викрали телефон та вони не могли спілкуватися, потім він почав вивозити її речі та забирав в неї пенсію, мотивуючи це тим, що в неї можуть все викрасти. Він переконав її, що її син не зможе оформити спадкові права, оскільки є громадянином іншої держави та обіцяв допомогти у вирішенні цього питання та наполіг на тому, що мати склала на нього заповіт, а він потім. нібито подарує все позивачу. В останній раз бачив мати в жовтні 2015 року, проте вона нічого не розповіла йому про заповіт, вона вже дуже погано розмовляла на той час. ОСОБА_3 нікого до неї не підпускав, щоб ніхто з нею не міг спілкуватися, щоб вона нікому не розповіла про заповіт. ОСОБА_3 також нічого йому не розповів про заповіт, про його існування дізнався лише у нотаріуса, коли звернувся з метою оформлення спадкових прав.

Представник позивача суду пояснив, що, на його думку, заповіт не відповідав волі ОСОБА_5 ОСОБА_3 переконав її в тому, що їй потрібно все майно заповісти йому, а потім він все майно переоформить на її сина, тим самим обіцяв в оформленні спадкового майна на позивача, оскільки він є громадянином ОСОБА_6 Федерації. Потім від вказаної домовленості він відмовився, оскільки нібито доглядав за матірю позивача.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що останні чотири роки перед смертю ОСОБА_5 він доглядав за нею. Вона просила сина, ОСОБА_1, щоб він до неї приїхав, а він казав, що не має коштів. Син приїжджав лише один раз на рік, поховав він ОСОБА_5 за власні кошти, поставив памятник. Вона сама попросила, щоб він привіз нотаріуса та вона склала заповіт на нього. За нею також доглядали інші люди, але він був в неї кожного дня, з 12 до 17 години. Вона все розуміла, спілкувалася, але не ходила.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 суду пояснив, що його дійсно запросили до дому за місцем проживання ОСОБА_5 для посвідчення заповіту. Поспілкувавшись з нею, переконався, що вона адекватна, все розуміє, відповідала на всі питання. Вона повідомила, що вирішила скласти заповіт на ОСОБА_3 оскільки вона потребує сторонньої допомоги, син мешкає в ОСОБА_6 Федерації та не приїжджає. Вона казала про те, що ОСОБА_7 привозив їй їжу, допомагав їй, переодягав її. Він переконався, що заповіт відповідав волі ОСОБА_5 тому посвідчив заповіт.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

26 лютого 2016 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10). За життя, 24 вересня 2008 року, ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 та всіх інших спадкоємців лишила спадщини цим заповітом (а.с.6). Пізніше, 21 серпня 2015 року ОСОБА_5 склала новий заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_3. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 682 (а.с.53). Дійсність зазначеного заповіту і є предметом спору.

Згідно зі ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином, тому має відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так згідно з ч. ч. 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно з ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Показаннями свідків, які були допитані безпосередньо в судовому засіданні підтверджується, що волевиявлення ОСОБА_5 на час складання заповіту, 21 серпня 2015 року, не відповідало її внутрішній волі та укладання цього правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним з огляду на таке.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що померла є його тіткою. Він часто навідував її та бачив у неї ОСОБА_3, який взагалі не давав можливості з нею спілкуватися. ОСОБА_5 хворіла, не ходила, але її можливо було переконати в будь-чому. Про існування заповіту на ОСОБА_3 взагалі ніхто не знав, а лише після її смерті відповідач почав говорити, що він є власником всього майна після її смерті та сказав, що він переконав ОСОБА_5 в тому, щоб вона склала заповіт на нього. За нею доглядала постійно ОСОБА_9, вона купувала ліки, готувала їжу. Позивач також приїжджав, але не часто.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що про існування заповіту на ОСОБА_3 ніхто взагалі не знав, ОСОБА_5 ніколи про це не розповідала. її син, позивач, вже давно мешкає в ОСОБА_11, але вони підтримували відносини та він приїздив приблизно раз на місяць або два місяці. Коли він приїжджав, він привозив продукти, допомагав матеріально. Про існування заповіту на ОСОБА_3К всі дізналися вже після її смерті. ОСОБА_3 був лише її знайомим та приїздив її навідати. Вона в усьому завжди радилась із сином,а у відповідача мабуть була своя вигода, щоб вона склала заповіт на нього. Коли вона вже зовсім не ходила, ОСОБА_3 почав приїжджати до неї кожного дня та не давав можливості нікому з нею спілкуватися.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він знайомий з сімєю позивача ще з 2004 року. ОСОБА_5 мешкала разом з чоловіком, а позивач давно вже жив в ОСОБА_11 та приїздив не рідше одного разу на рік. Незадовго до смерті ОСОБА_5 сказала, що в неї в вкрали телефон та вона не спілкувалася через це з сином. Відповідача взагалі не знає, йому відомо, що за ОСОБА_5 доглядали ОСОБА_9 та ОСОБА_13. Про існування заповіту на ОСОБА_3 дізналися лише після похорон ОСОБА_5 Вона про це ніколи не розповідала.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що за проханням позивача з серпня 2015 року вона постійно доглядала за ОСОБА_5 В той час вона вже не ходила та дуже погано себе почувала. Відповідач також її провідував, вони спілкувалися та вона в усьому довіряла йому. ОСОБА_5 завжди казала, що все майно вона залишить сину та про заповіт на імя ОСОБА_3 вона ніколи нічого не говорила.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що вона знайома була з ОСОБА_5 років 50. Також знайома з позивачем, який проживав в ОСОБА_11 та приїздив кожні 2-3 місяці. Син повністю утримував ОСОБА_5, купував їй продукти, надавав гроші. За нею доглядали, ОСОБА_3 також приходив до неї, але чому не знає. Вона розповідала про те, що склала заповіт на сина. Про заповіт на ОСОБА_3 вона ніколи не розповідала. За декілька місяців до смерті вона взагалі дуже погано розмовляла.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що вона була знайома з ОСОБА_5, проживала по сусідству. За нею доглядав ОСОБА_10, а ОСОБА_3 почав приходити до неї пізніше. Відомо, що він був нібито її родичем, але раніше про нього нічого не знала. Син, ОСОБА_1 також приїздив, доглядав за нею.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що знайомий із сімєю ОСОБА_5 дуже давно. ОСОБА_1 мешкає в ОСОБА_11, проте до 2014 року приїздив дуже часто. Коли приїздив, купував продукти. Потім на прохання позивача за ОСОБА_5 почав доглядати ОСОБА_10 та ОСОБА_9. З літа 2015 року ОСОБА_3 почав приходити до ОСОБА_5, навідувати її. До того часу його взагалі не бачив та ОСОБА_5 пояснювала, що він чоловік її покійної двоюрідної сестри.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що вона знайома була з покійною близько 17 року, навідувала її, робила уколи. ОСОБА_5 розповідала, що її син, ОСОБА_1, живе в ОСОБА_11 та ОСОБА_3 переконав її в тому, щоб вона склала заповіт на нього, оскільки ОСОБА_1 не зможе оформити спадщину. До 2014 року ОСОБА_1 приїздив кожні 2-3 місяці. ОСОБА_5 сама розповідала, що ОСОБА_3 порадив скласти на нього заповіт, щоб потім переоформити майно на ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_5, в неї були нормальні відносини з сином, а з ОСОБА_3 вони спілкувалися рідко. Він був чоловіком її двоюрідної сестри. ОСОБА_3 почав ходити до неї, коли ОСОБА_5 вже погано ходила. ОСОБА_1 приїжджав до неї часто, купував продукти, найняв жінку, яка за нею доглядала. Потім ОСОБА_5 розповідала, що в неї не має телефону, а ОСОБА_3 сказав, що його вкрали і вона не мала можливості спілкуватися з сином. ОСОБА_3 сказав, що він забере в неї всі документи, сховає їх, щоб їх не вкрали. Вона йому повірила, оскільки він обіцяв оформити документи, щоб потім ОСОБА_1 зміг оформити все на себе. ОСОБА_3 обіцяв, що потім все переоформить на позивача. ОСОБА_3 переконав її, що так потрібно зробити та оформити все на нього. Вона казала, що ОСОБА_3 допомагає з оформленням документів, щоб потім все оформити на ОСОБА_1 Останнім часом вона дуже погано розмовляла та була дуже слабка.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона навідувала ОСОБА_5 досить часто. ОСОБА_3 майже не знає. ОСОБА_5 йому дуже довіряла, віддавала йому пенсію, оскільки він казав, що в неї її можуть вкрасти, приходив до неї саме в дні, коли була пенсія. ОСОБА_1 проживав окремо, але допомагав їй, купував продукти, найняв людей, які за нею доглядали. ОСОБА_3 забрав у неї всі документи та обіцяв їх повернути. Казав, що все майно оформить на себе, оскільки син, ОСОБА_1, не зможе оформити спадщину на себе, оскільки є громадянином ОСОБА_11. Вона йому повірила. Вона про заповіт нічого не розказувала, а ОСОБА_3 казав, що оформить все майно на себе та потім віддасть його позивачу. В неї з сином були нормальні відносини, ніяких образ не було, вона навпаки казала, що він їй все купує та забезпечує.

Показання свідків є логічними, взаємоповязаними, вони не суперечать показанням позивача, а тому суд приймає їх як належні та допустимі. Отже, показаннями свідків підтверджується, що ОСОБА_3, скориставшись довірою ОСОБА_5, ввів ОСОБА_5 в оману щодо обставин необхідності складання заповіту саме на його імя, пояснюючи це тим, що ОСОБА_1 не зможе оформити на себе спадкове майно. У звязку з чим суд приходить до висновку, що розпорядження ОСОБА_5, яке міститься у заповіті, що оспорюється, про передачу всього майна ОСОБА_3 не відповідало її волі, навіть якщо вона розуміла природу цього правочину, проте не усвідомлювала наслідки його укладання, оскільки не мала на меті позбавляти спадкових прав свого сина.

Жодних доказів на спростування таких висновків суду відповідачем надано не було.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про визнання заповіту недійсним заповіту, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем понесено судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.1), суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 229, 230, 1233, 1257 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,11,60, 88, 212-215 Цивільного-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений 21 серпня 2015 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_20, та зареєстрований в реєстрі за № 682.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які приймали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко