Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1693/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Гансецької І.А., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом та виселити останнього з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_2. В згаданій квартирі, крім неї, зареєстровані донька ОСОБА_6,1990 р.н, онук ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом дитинства та відповідач - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2 В свою чергу, відповідач є колишнім чоловіком дочки позивачки та став проживати в згаданій квартирі з дозволу ОСОБА_2 з 2013 року. Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 28 серпня 2015 року шлюб між донькою позивачки ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний, при цьому останній ще за півроку до розірвання шлюбу добровільно залишив місце проживання в належній позивачу на праві власності квартирі та переїхав на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_2 зазначає, що останні два роки ОСОБА_3 в квартирі позивача не проживає, проте до даного часу він є зареєстрованим в цій квартирі, що перешкоджає позивачу у вільному розпорядженні своєю власністю та оформленню субсидій на комунальні послуги, що й стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

В свою чергу, у березні 2016 року, ОСОБА_3, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 20 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №162.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 20 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. ОСОБА_3 зазначає, що задовго до укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вказаного договору, а саме у 1997 році ОСОБА_4 продав згадану квартиру його матері - ОСОБА_5, однак в зв'язку з тим, що у ОСОБА_4 не були готові всі необхідні для продажу квартири документи, реєстрація купівлі-продажу не була здійснена. В подальшому теща ОСОБА_3 - ОСОБА_2, коли останній знаходився у службовому відрядженні в м.Донецьк у 2013 році, оформила на себе право власності на житлову квартиру АДРЕСА_4. ОСОБА_3 вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири укладено шляхом обману та зловживаючи його довірою, а тому просив визнати його недійсним.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловою квартирою №1 по вул. Русанівська, 35 м.Радомишль Житомирської області.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 488,00 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом не були взяті до уваги письмові пояснення ОСОБА_4 з приводу продажу спірної квартири його матері у 1997 році, квитанція про сплату електроенергії та довідка по стан заборгованості по розрахункам за період з 01.09.2005 оку по 07.05.2014 року, де особистий рахунок на спірну квартиру значиться за ОСОБА_5, яка є матір'ю апелянта. Зазначене, на думку апелянта, свідчить про недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири, а відповідно і безпідставність заявлених вимог за первісним позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житлом та виселення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до витягу № 6545721 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2013 року ОСОБА_2 є власником житлової квартири за №1 по вул. Русанівська, 35 м. Радомишль Житомирської області (а.с.15).

Підставою набуття ОСОБА_2 права на нерухоме майно став договір купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу в Житомирській області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №1621, відповідно до якого продавець ОСОБА_4 продав, а покупець - ОСОБА_2, зі згоди свого чоловіка ОСОБА_9 - купила належну продавцеві на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_5 (а.с.16).

Згідно п.3 вказаного договору, за домовленістю сторін, купівлю-продаж згаданої квартири сторони здійснили за 16300,00 грн., які покупець сплатила повністю продавцеві під час узгодження проекту цього Договору у нотаріуса. Підписання цього Договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця повного розрахунку за Договором.

Згідно п.5 вказаного договору зазначено, що квартира, яка є предметом цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не обмінена, не заставлена, іншим шляхом не відчужена, під забороною(арештом) не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав третіх осіб як у межах так і за межами України немає.

Судом встановлено, що в спірній квартирі, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, крім неї, зареєстровані донька ОСОБА_6,1990 р.н, онук ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідач ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

Згідно рішення Радомишльського районного суду в Житомирській області від 28 серпня 2015 року по справі № 289/1321/15-ц, шлюб між донькою позивачки - ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний (а.с.10).

Крім того, судом встановлено, що за півроку до розірвання шлюбу ОСОБА_3 добровільно залишив місце проживання в належній ОСОБА_2 на праві власності квартирі і переїхав на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4. Даний факт не заперечується ні відповідачем за первісним позовом, а ні свідками, які опитані в судовому засіданні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_3 на протязі більше двох років не проживає у спірній квартирі без поважних причин, врахувавши, що власник квартири не створював для цього перешкод, дійшов обґрунтованого висновку про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням навівши відповідні мовити.

Разом з тим суд при ухваленні судового рішення в даній частині помилково послався на положення ст.71 ЖК України, яка передбачає підстави для визнання наймача та членів його сім'ї такими, що втратили право на житло. Проте у даному випадку йдеться передусім про захист права власності. Разом з тим, це не вплинуло на правильність висновків суду (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладена під впливом обману.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

За положеннями ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з розясненням, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У пункті 20 постанови розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під час розгляду справи було встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу майна від 20 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено. Позивач стороною у спірній угоді не був, а тому він і не може посилатись на наявність умислу у діях однієї із сторін правочину. Крім того, апелянтом не доведено належними доказами, яким саме чином було порушено його особисті права укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, так-як він не є стороною нібито укладеного у 1997 році договору купівлі продажу спірної квартири між його матірю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 В свою чергу, ОСОБА_5, права якої нібито порушені оскаржуваним договором купівлі-продажу не заявляла позовних вимог щодо порушення своїх прав з даного приводу.

Крім того, колегія судів враховує наступне.

Згідно із ч.1 ст. 227 ЦК УРСР (який діяв на час укладення договору у 1997р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди

Під час розгляду справи було встановлено, що нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірноої квартири у 1997 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено не було, через відсутність у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У звязку з чим, письмові пояснення ОСОБА_4 з приводу продажу спірної квартири у 1997 році ОСОБА_5, квитанція про сплату електроенергії та довідка по стан заборгованості по розрахункам за період з 01.09.2005 оку по 07.05.2014 року, де особистий рахунок на спірну квартиру значиться за ОСОБА_5 правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, оскільки позивач не є стороною договору, оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: