Справа № 308/5017/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П., суддів: Кожух О.А. та Собослоя Г.Г.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2016 року за позовом Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання, комунальні послуги та виселення із учнівського гуртожитку без надання іншого житла, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2016 року позов задоволено.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що оскільки з вини позивача відповідачам не було надано спеціального ордеру, то ОСОБА_2 вселився у спірне приміщення законно, а позивач не мав права виселяти його із займаного приміщення. Зазначає, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження факту надання комунальних послуг у визначеному обсязі та з відповідними тарифами.

У письмових запереченнях позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну, а рішення без змін як законне та обґрунтоване.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що строк дії договору найму житлового приміщення закінчився, нового договору між сторонами укладено не було, спеціального ордера на право вселення відповідачам не надавалося.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2016 р. позов Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» задоволено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 р. указане рішення суду першої інстанції у частині стягнення суми заборгованості зменшено з 19156,87 грн. на 15994,52 грн., а в позовній вимозі про виселення відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 листопада 2016 р. указане рішення апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як видно з матеріалів справи, позивачу на праві державної власності належить жиле приміщення загальною площею 5042,6 кв. м, розташоване за адресою: вул. Паризької комуни, 3, у м. Ужгороді (а.с.12-15). Відповідно до листа-звернення начальника Ужгородського відділку міліції (а.с.16) адміністрацією закладу було прийнято рішення виділити для тимчасового проживання ОСОБА_2 разом із сім'єю кімнату в учнівському гуртожитку, про що з ними 01 лютого 2005 р. був укладений договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку строком на 6 місяців із часу його укладення (а.с.17). Із заяви ОСОБА_2 від 25.05.2006 р. видно, що відповідач просив надати за можливості ще одну кімнату в гуртожитку (а.с.69). Доповідною запискою коменданта гуртожитку від 23.02.2016 р. (а.с.70) встановлено, що в кімнаті № 509 в гуртожитку по вул. П.Комуни, 3, у м. Ужгороді проживає подружжя ОСОБА_2. Цей факт підтвердив як комендант гуртожитку так і чергові. Відповідно до довідки (розрахунку наявної заборгованості) № 389 від 29.04.2015 р. (а.с.18) станом на квітень 2015 р. заборгованість відповідачів за комунальні послуги складає 15994,52 грн., а відповідно до довідки (розрахунку наявної заборгованості) № 87 від 02.02.2016 р (а.с.38) заборгованість станом на грудень 2015 р. склала 19156,87 грн.

Окрім того, в матеріалах справи містяться низка повідомлень і попереджень (а.с.20, 23, 24, 25, 27, 28) про необхідність сплатити заборгованість за комунальні послуги та попередження про можливі наслідки несплати заборгованості за комунальні послуги. Також у матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 від 27.08.2014 р (а.с.26) про те, що вона зобовязується оплатити заборгованість за проживання у гуртожитку з 30.09 по 05.10.2014 р.

Відповідно до п.1.2.6 договору найму наймодавець зобовязаний оформити реєстрацію наймачу на строк дії договору.

Для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми ЖК України, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.

У такому разі суд має застосовувати положення житлового законодавства, а саме: ст.ст. 128. 129 ЖК УРСР та пункт 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про падання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки.

Згідно з п.п. 4.2, 4.3 договору найму строк дії договору встановлюється на шість місяців від часу його укладання. У разі не поновлення прописки або відмови від тимчасової прописки наймодавець має право виселити наймача без надання іншого житла.

Строк дії договору оренди завжди обумовлений у договорі і є однією із його істотних умов. Проживання особи у гуртожитку після закінчення строку договору може свідчити або про продовження дії договору на тих же умовах, або про порушення орендарем порядку звільнення житлового приміщення, що у кожному випадку необхідно з'ясовувати.

Відповідно до частин першої та другої статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у звязку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Частинами першою та третьою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського виливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавствам, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Це узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 01 липня 2015 р. у справі №6-503цс15.

Заселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у гуртожиток не пов'язано з роботою або навчанням.

Договором найму житла в гуртожитку від 01 лютого 2005 р. обумовлені права та обовязки сторін, а строк дії договору встановлений на шість місяців від часу його укладення (п.4.2). Новий договір між сторонами не укладався, ордер на вселення не надавався, а відтак є всі підстави вважати, що строк проживання відповідачів у гуртожитку закінчився. На неодноразові звернення позивача про звільнення займаних приміщень у гуртожитку відповідачі жодним чином не відреагували.

Позивачем надано достатньо доказів у підтвердження порушення відповідачами умов договору та норм Закону, що регулюють питання проживання у гуртожитку та сплати відповідних коштів за таке проживання і сплати коштів за комунальні послуги.

Довід апеляційної скарги про те, що з вини позивача не було видано ордер на вселення у житлове приміщення, а тому відповідачі проживають в такому законно та підстав для виселення не має, не ґрунтується на нормах матеріального закону та суперечить обставинам справи, а тому не береться до уваги колегією суддів.

Оскільки відповідачі проживають у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого закінчився, то власник гуртожитку мав право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України. Це право було реалізоване, а тому позовна вимога про виселення відповідачів із займаних кімнат у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідачів заборгованості по сплаті за комунальні послуги колегія суддів дійшла такого висновку.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість по сплаті за комунальні послуги та проживання у гуртожитку в розмірі 15994,52 грн., яку відповідачі визнають. Проте, в судовому засіданні, яке відбулося 03.02.2016 р., позивач заявив клопотання про збільшення позовних вимог (а.с.42) і просив стягнути з відповідачів заборгованість, яка утворилася станом на грудень 2015 р., у сумі 19156, 87 грн. (а.с.38). Указана вимога є обґрунтованою і доведеною, у звязку з чим остаточно заявлена сума підлягає стягненню із відповідачів.

Представник апелянта в апеляційній скарзі говорить про те, що лише первинні бухгалтерські документи оформлені відповідно до чинного законодавства можуть свідчити про надання комунальних послуг у визначеному розмірі та з відповідними тарифами.

Проте, цей довід не заслуговує на увагу як підстава для скасування оскарженого рішення як суперечний обставинам справи та письмовим доказам.

Так, у матеріалах справи міститься рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 7 від 28.01.2009 р. (а.с.75), яким встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і Додаток № 3 до цього рішення (а.с.76) із переліком тарифів на послуги з утримання 3,4,5-ти поверхових будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються підприємствам житлового господарства міста.

Саме на підставі цих документів нараховувалася плата за комунальні послуги та проживання у гуртожитку, а не на підставі первинних бухгалтерських документів, на що посилається апелянт.

Відповідно до довідки (розрахунку наявної заборгованості) № 389 від 29.04.2015 р. (а.с.18) станом на квітень 2015 р. заборгованість відповідачів за комунальні послуги склала 15994,52 грн., а станом на грудень 2015 р. заборгованість склала 19156,87 грн. відповідно до довідки (розрахунку наявної заборгованості) № 87 від 02.02.2016 р (а.с.38). Також, у матеріалах справи міститься розширена довідка про розмір встановлених тарифів на житлово-комунальні послуги та розміри щомісячних платежів за проживання в учнівському гуртожитку сімї ОСОБА_3 за період січень 2012-2016 р. (а.с.119-120).

Свого розрахунку ОСОБА_2 не надав, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 від 27.08.2014 р. (а.с.26) про те, що вона зобовязується оплатити заборгованість за проживання у гуртожитку з 30.09 по 05.10.2014 р. Фактично відповідач визнала заборгованість, але жодним чином не було усунуто порушення прав позивача. Договором найму житла в гуртожитку від 01 лютого 2005 р. передбачено кожного місця до 10 числа вносити плату за житлово-комунальні послуги (п.1.3.3), а наймодавець має право вимагати від наймача своєчасного внесення ними плати за житлово-комунальні послуги (п.п.2.1.1, п.2.1) та вимагати в судовому порядку виселення без надання іншого житлового приміщення у випадку не внесення оплати за проживання більше 3 місяців (п.п.2.1.3, п.2.1).

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: