УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., за участю секретаря Піддубняк І.О., розглянувши заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевкова Оксана Вікторівна, про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Позов забезпечується, зокрема, накладення арешту на майно, що належить відповідачеві (п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України)

Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевкова О.В., про визнання договорів дарування недійсними і просила визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 219, виданий 21.03.2015 приватним нотаріусом КМНО Шевковою О.В., земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (Номер запису про право власності 9128449); визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 217, виданий 21.03.2015 приватним нотаріусом КМНО Шевковою О.В., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 90,10 кв.м., загальна вартість 519 180,00 грн. (Номер запису про право власності 9128406); стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати.

Разом з позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову зазначеного вище шляхом накладення арешту на майно зазначене у договорі дарування ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_4, за яким подаровано: земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (Номер запису про право власності 9128449) та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 90,10 кв.м., загальна вартість 519 180,00 грн. (Номер запису про право власності 9128406)

Вирішуючи дану заяву по суті, суд ретельно досліджує підстави основного позову.

Так, в обгрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. За рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 30.11.2015 з відповідача - ОСОБА_3 було стягнуто на користь позивача суму основного боргу в розмірі 597 750,00 грн., 3% річних в розмірі 30 902,86 грн. та судовий збір в розмірі 3 448,00 грн. З метою уникнення примусового стягнення на належне йому на праві власності майно ОСОБА_3 здійснив дарування своєму сину ОСОБА_4 (відповідач) цього майна. При цьому обом відповідачам було відомо про існування рішення першої та апеляційної інстанцій, а також про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання рішення суду.

Ухвала Апеляційного суду м. Києва датована 17.03.2015, а договори дарування, які просить визнати недійсними позивач, датовані - 21.03.2015, що за твердженням останньої, саме по собі свідчить про вчинення ОСОБА_3 дій щодо дарування належних йому земельної ділянки та будинку на праві власності, з метою уникнення відповідальності за рішенням суду та примусового стягнення суми заборгованості шляхом продажу власності з прилюдних торгів.

Також позивач стверджує, що раніше в іншому провадженні про стягнення боргу нею було заявлено вимогу про забезпечення позову ідентичну даній, в задоволенні якої було відмовлено.

Саме незабезпечення позову в іншому провадженні, за переконанням заявника, надало можливість відповідачу позбутися свого майна і фактично унеможливити виконання вищезазначеного рішення, яке набрало законної сили.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 151-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви про забезпечення позову, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її постановлення.

Суддя: В.С. Кицюк