АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3580/17 Справа № 185/9801/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповалова І. С. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко Ольги Миколаївни про визнання правочину недійсним, скасування рішення про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, державного нотаріуса Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. про визнання правочину недійсним, скасування рішення про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно, мотивуючи тим, що вона є людиною похилого віку, яка потребує постійної допомоги, а тому 11 вересня 2015 року уклала з ОСОБА_2, який є її сином, договір дарування, за умовами якого вона подарувала останньому належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Зазначала, що спірний правочин було вчинено нею під впливом помилки, оскільки квартира була подарована за умови, що обдарований буде забезпечувати її доглядом довічно, сплачувати витрати на оплату житлово-комунальних послуг та інше.

Вказувала, що ставши власником квартири ОСОБА_2 своїх зобов'язань не виконує, провокує суперечки та має до неї вкрай неприязнені стосунки.

Посилаючись на те, що іншого житла, окрім спірної квартири, вона не має, а вчинивши правочин вона помилилася стосовно його дійсної правової природи, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 11 вересня 2015 року між нею та ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за реєстровим №2-1609; зобов'язати нотаріуса внести запис про скасування державної реєстрації права власності квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 11 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за реєстровим №2-1609. Скасовано державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2, складену на підставі договору дарування.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3.

Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за реєстровим №2-1609, відповідно до умов цього договору позивачка подарувала належну їй на праві власності квартиру, а відповідач прийняв у дар спірну квартиру.

На підставі зазначеного договору дарування, 11 вересня 2015 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на вказану квартиру (а.с.6,7-8).

Позивачка ОСОБА_3, 1932 року народження, є особою похилого віку, знаходиться під наглядом в амбулаторії ЗПСМ №9 КЗ «ЦПМСД м.Павлограда» з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, ішемічна хвороба серця, СН ІА (а.с.49).

Окрім цього, судом встановлено наявність неприязних стосунків між сином ОСОБА_2 та його матір'ю ОСОБА_3, про що свідчать зареєстровані Павлоградським ВП ГУНП в період з вересня 2015 року по грудень 2016 року заяви ОСОБА_3 щодо вчинення сварок з нею ОСОБА_2 та реєстрація відповідних матеріалів ЖЄО, що вбачається з відповіді Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області №51-1828 від 07 лютого 2017 року (а.с.9,10,60,61,62).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що вони обґрунтовані, а надані докази свідчать про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.229,233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст.717 ЦК України).

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно до п.п.19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №6 визначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Колегія суддів звертає увагу не те, що позивач через похилий вік дійсно помилилася стосовно природи вчиненого нею правочину.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на момент укладання спірного правочину позивач була дієздатною, не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для скасування рішення, оскільки питання стосовно дієздатності у даній справі не вирішується.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що позивач після, укладання спірного правочину, продовжує проживати у квартирі, сплачує комунальні послуги, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.304,307,308,312,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.