ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/8963/14-ц
провадження № 2/753/133/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Новобудова») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. У будинку, зокрема і квартирі, за вищевказаною адресою позивачем безперебійно надавались і надаються житлово-комунальні послуги. У зв'язку з несвоєчасною оплатою наданих житлово-комунальних послуг у відповідача виникла заборгованість, яку позивач і просить стягнути.

Ухвалою Дарницького районного суду від 23 травня 2014 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні.

В судовому засіданні, яке відбулось 04 січня 2017 року, представником позивача заявлено клопотання про залишення без розгляду позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2011 року по березень 2015 року та послуги по утриманню будинку та прибудинкової території в період з липня 2011 року по березень 2013 року, у зв'язку з чим ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 січня 2017 року позовні вимоги у зазначеній частині залишено без розгляду.

Окрім того, під час розгляду справи, представником позивача неодноразово надавались заяви про уточнення позовних вимог та у відповідності до останньої редакції уточнень, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 15 245,58 грн., інфляційну складову боргу у сумі 6 487,98 грн. та 3 % річних у сумі 858,82 грн., а також судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Дослідивши заявлені представником позивача уточнення позовних вимог, враховуючи, що вони заявлені ним у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням заявлених представником позивача уточнень.

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала з викладених у відповідній заяві підстав та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, проти позову заперечував, пояснив, що договір про участь у витратах на утриманні будинку та прибудинкової території від 2004 року на який посилається позивач, є нікчемним, а отже між сторонами не існує законно встановлених та урегульованих правовідносин. Позивачем не надано доказів того, що він є балансоутримувачем даного будинку, земля під будинком та навколо нього не передана у власність чи постійне користування відповідно до вимог стст. 42, 116 Земельного кодексу України. Відсутні державні акти, які б свідчили право власності чи постійного користування земельною ділянкою відповідно до вимог стст. 125, 126 Земельного кодексу України. Та у зв'язку з наведеним просив у задоволені позову відмовити.

Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою.

Згідно рішень правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16.06.2004 р. (а.с. 7), № 134 від 08.06.2004 р. (а.с. 9), № 201 від 21.09.2004 р. (а.с. 10) будинок за адресою: АДРЕСА_1 був переданий ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. А у відповідності до авізо №№ 210, 211, 212, 213, 214 від 01.11.2014 р. АТ ХК «Київміськбуд» передало ТОВ «Новобудова» на баланс для зарахування в основні фонди будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11 - 15).

Приписами статті 876 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник (забудовни), якщо інше не передбачено договором.

Отже, ПАТ «ХК «Київміськбуд», виступаючи забудовником житлового будинку по вул. Княжий Затон, буд. 2/30 в м. Києві самостійно визначила виконавця житлово-комунальних послуг ТОВ «Новобудова» в даному будинку.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги») визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14 липня 2004 року (а.с. 16).

Згідно довідки ТОВ «Новобудова» № 10 від 13.01.2014 р. зазначена квартира складається з трьох кімнат, площа 60,9 кв.м., зареєстрована та проживає одна особа, ОСОБА_2 (а.с. 17).

Позивач ТОВ «Новобудова» самостійно здійснює функції управителя, воно за договором з постачальниками комунальних послуг є колективним замовником таких послуг.

Норми ст. 322 ЦК України передбачають, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до стст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В силу вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Водночас, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. А частиною 2 цієї статті встановлено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За змістом частини 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. А частиною 2 ст. 642 цього Кодексу передбачено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За підсумовуючим аналізом зазначених вище правових норм, суд дійшов висновку, що в результаті отримання відповідачем рахунків на сплату житлово-комунальних послуг позивач здійснював оферту в укладенні договору про надання цих послуг за умов визначених цими рахунками, а відповідач в свою чергу споживаючи надані послуги та частково за них сплачуючи, здійснювала акцепт.

Таким чином, відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих відповідачами житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Отже, позивач має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Натомість споживач, в силу вимог закону, зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично йому були надані.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем споживалися житлово-комунальні послуги, натомість суду не надано доказів на підтвердження того, що послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території надавалися ТОВ «Новобудова» неякісно або не в повному обсязі, а також доказів на спростування розміру заборгованості і будь-яких доводів і заперечень стосовно цих питань відповідачем не висловлювалось.

Тарифи на утримання будинку та прибудинкової території встановлюються розпорядженням КМДА № 273 від 05.03.2013 р.

У зв'язку з несвоєчасною оплатою послуг з утримання та обслуговування багатоквартирного будинку, та прибудинкової території у відповідача за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року виникла заборгованість в розмірі 15 241,58 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є неналежним доказом, оскільки він складений відповідно до тарифів на утримання будинку та прибудинкової території, які встановлені розпорядженням КМДА № 273 від 05.03.2013 р., зазначені всі складові, місяць, рік, нарахування, сплата та ін., а тому суд перевіривши розрахунок позивача, вважає його вірним в зв'язку з чим приходить до висновку про можливість задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, яка утворилась за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року по оплаті послуг з утримання та обслуговування багатоквартирного будинку, та прибудинкової території в сумі 15 241,58 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 858,82 грн. та інфляційних втрат в сумі 6 487,98 грн., слід зазначити наступне.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Таким чином, судова практика свідчить про те, що за відсутності договірних відносин, але в разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг, суди покладають на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Згідно розрахунку позивача вбачається, що 3 % річних від суми заборгованості відповідача складає 858,82 грн., а інфляційні втрати становлять 6 487,98 грн.

Суд вважає доводи відповідача щодо не можливості стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції, що вмотивовані нікчемністю укладеного між сторонами договору на утримання будинку та прибудинкової території, а отже він відсутній, такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому не бере їх до уваги.

Перевіривши розрахунок позивача, суд вважає його вірним, а тому приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 858,82 грн. та інфляційні в сумі 6 487,98 грн.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи положення ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у справі, з'ясувавши обставини справи приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території та штрафних санкцій є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись стст. 15, 16, 526, 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, стст. 1, 13, 19, 20, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та стст. 3, 10, 57, 60, 84, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» () заборгованість за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 15 245,58 грн., інфляційну складову боргу у сумі 6 487,98 грн. та 3% річних у сумі 858,82 грн., а також судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.