Справа № 569/6002/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав і просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 29 червня 2011 року в сумі 10525 доларів США та 1200 євро в перерахунку на національну валюту України гривню по курсу НБУ, а також понесені ним судові витрати по справі у розмірі 2532 грн 82 коп.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що був у дружніх стосунках з ОСОБА_3, з яким знайомий з 2008 року. Для купівлі квартири відповідач попросив його позичити до 100000 гривень. 29 червня 2011 року він позичив відповідачу 10525 доларів США та 1200 євро на строк до 01 січня 2013 року. Факт передачі грошей та строк повернення позики відповідач засвідчив своєю розпискою. Текст розписки писав він, щоб було на українській мові, оскільки відповідач погано знав українську мову, а тому відповідач лише її підписав. Кошти, а саме долари США та євро він особисто передав відповідачу у кафе, при цьому ніхто не був присутній. Оскільки у визначений строк відповідач позику йому не повернув, просить стягнути її в судовому порядку. Також зазначив, що спільно з відповідачем підприємницькою діяльністю не займався, в той же час не заперечив, що його дружина працювала у їдальні відповідача як найманий працівник без оформлення трудових відносин.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнав і просить суд у задоволенні позову відмовити.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що гроші у борг у ОСОБА_2 не просив, гроші позивач йому не передавав і він їх не брав, ніякої розписки не писав і про таку розписку не знав. Спільно з ОСОБА_2 він здійснював підприємницьку діяльність в сфері громадського харчування, яка офіційно була оформлена на його дружину ОСОБА_5 (їдальня та кафе у приміщенні технікуму), в яку позивач вкладував свої грошові кошти, а саме, на закупівлю обладнання, ремонт тощо. Дружина позивача працювала у них бухгалтером. Оскільки підприємницька діяльність йшла погано, вони зазнали збитків. Вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом, намагається повернути вкладені ним у спільну підприємницьку діяльність кошти.

Щодо наявності свого підпису на розписці суду пояснив, що мав декілька обєктів підприємницької діяльності, часто розїжджав, а тому, враховуючи необхідність оперативного вирішення робочих питань, залишав чисті аркуші паперу зі своїм підписом.

Також зазначив, що у 2011 році його з дружиною дохід становив біля 2 мільйонів гривень, а тому у нього не було і потреби позичати гроші.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_2 власноручно була написана розписка, за змістом якої ОСОБА_3 позичає у ОСОБА_2 98060 гривень та зобовязується їх (кошти) повернути до 1 січня 2013 року. Розписка датована 29 червня 2011 року і на ній міститься підпис ОСОБА_3.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, дружина відповідача, суду показала, що 08 вересня 2008 року брала з чоловіком кредит на придбання квартири, який вони виплатили у 2016 році. При цьому грошей ні у кого не позичали. Вказує на те, що спільно з позивачем ОСОБА_2 вона та її чоловік здійснювали підприємницьку діяльність, а саме, мали їдальню у коледжі економіки та бізнесу. Дружина позивача працювала у них бухгалтером та вела всю бухгалтерію. У спільну діяльність позивач вкладував свої кошти порівну з ними. Раз у один-два місяці вони збиралися (вона з чоловіком та позивач з дружиною), дружина позивача доповідала фінансові результати діяльності і вони ділили прибуток. У звязку зі зменшенням доходів, їх спільна діяльність з позивачем припинилася десь у 2010-2011 році і конфлікту при цьому між ними не було.

Також показала, що по наданій позивачем розписці кошти вони не позичали, оскільки на той час коштів не потребували. Зазначила і про те, що відповідач міг залишати чисті аркуші зі своїм підписом, оскільки особисто документи не оформляв, бо писав з помилками.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що є найманим працівником у відповідача та підтвердила ту обставину, що позивач і відповідач при здійсненні підприємницької діяльності у їдальні в технікумі були партнерами. Дружина позивача видавала їй товар, платила зарплату, а вона їй здавала касу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Як встановлено судом, розписка від 29 червня 2011 року була написана не ОСОБА_3, як позичальником, а самим позивачем ОСОБА_2 При цьому, розписка містить ряд дописок.

За змістом цієї розписки, вона не посвідчує факт передання визначеної грошової суми, оскільки у ній вживається термін «позичаю», який не може бути однозначно ототожнений з терміном «отримав».

Предметом позики у розписці зазначено 98060 гривень, що не відповідає ні змісту позовної заяви, ні поясненням позивача, який стверджує про те, що передав відповідачу не 98060 гривень, а саме 10525 доларів США та 1200 євро.

Враховуючи зміст розписки, факт написання її самим позивачем, а також заперечення відповідача щодо характеру спірних правовідносин, які підтверджуються показаннями свідків, суд не визнає розписку належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження того, що між сторонами дійсно був укладений договір позики. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики позивач суду не надав.

Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13).

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 28 квітня 2017 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь