АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Цокол Л.І.
№ 22-ц/796/8499/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Пікуль А.А., Усика Г.І.

при секретарі: Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою кредитної спілки «СуперКредит» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року про залишення без задоволення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за заявою кредитної спілки «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29 грудня 2016 року у справі за позовом кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року КС «СуперКредит» звернулася до Печерського районного суду м. Києва із заявою в якій просила видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29.12.2016 року у справі №90/16 за позовом КС «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року заяву КС «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29 грудня 2016 року у справі за позовом КС «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції КС «СуперКредит» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою заяву КС «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду задовольнити в повному обсязі.

Вказувала, що що суд першої інстанції в своїй ухвалі посилався на п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» відповідно до якої третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Так, у змісті вступної частини Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Разом з тим п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника,

Згідно кредитного договору №СК-29/0136/13/29/20 від 02.10.2013 року КС «СуперКредит» було надано кредит на споживчі потреби ОСОБА_2, водночас між КС «СуперКредит» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №СК-29/0136/13/29/20 від 02.10.2013 року, як забезпечення виконання забов'язання по кредитному договору.

Так, позичальник ОСОБА_2 є споживачем відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а поручитель ОСОБА_1 не є споживачем, оскільки він не придбавав та не використовував послуги КС «СуперКредит», а тому Закон України «Про захист прав споживачів» відносини між поручителями та надавачами послуг не регулює.

В судовому засіданні апеляційного суду представник КС «СуперКредит» доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника КС «СуперКредит», з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29.12.2016 року не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». При цьому, суд першої інстанції посилався на правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи №6-856цс15 від 02.09.2015 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.50 Закону України «Про третейські суди»сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов'язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень. Сторони та третейський суд вживають усіх необхідних заходів з метою забезпечення виконання рішення третейського суду.

Порядок та підстави видачі виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів визначено главою 2 розділу VІІ-1 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.389-7 ЦПК України питання видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду.

Частиною 1 ст. 389-10 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана недійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст.6 Закону України «Про третейські суди».

Законом України від 03.02.2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди», що набув чинності 02.03.2011 року доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи.

Згідно з положеннями п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Як вбачається з матеріалів справи 02.10.2013 року між КС «СуперКредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №СК-29/0136/13/29/20 відповідно до умов якого КС «СуперКредит» було надано ОСОБА_2 кредит в сумі 20000 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02.10.2013 року між КС «СуперКредит» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №СК-29/0136/13/29/20 відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з п.2.1 договору поруки ОСОБА_1 відповідає перед КС «СуперКредит» в тому ж обсязі, що і позичальник за повернення кредиту, сплату відсотків, можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків.

02.10.2013 року між КС «СуперКредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено третейську угоду №СК-29/0136/13/29/20 відповідно до умов якої всі спори, які виникають між сторонами та стосуватимуться даної третейської угоди, кредитного договору, договору поруки, договору застави та договору поруки до договору застави, укладених між сторонами 02.10.2013 року підлягають розгляду Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» відповідно до регламенту останнього.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29.12.2016 року позов КС «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КС «СуперКредит» суму несплачених вчасно процентів станом на 23.11.2016 року в розмірі 13605,62 грн.; суму нарахованої пені за період з 26.02.2014 року по 25.10.2016 року в розмірі 5205,58 грн.; суму заборгованості по сплаті основної суми кредиту в розмірі 11000,09 грн.; суму сплаченого третейського збору в розмірі 1378 грн.; суму понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1970 грн., що разом складає 33159,29 грн.

Так поручителі не є споживачами послуг банку та них не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», а тому спір між кредитною спілкою (банком) та поручителем підвідомчий третейським судам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що справа в якій ухвалено рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29.12.2016 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 як фінансового поручителя не пов'язане із захистом прав споживача, оскільки останній в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» в даних правовідносинах не є споживачем банківських послуг, у зв'язку з тим, що виступає поручителем на підставі укладеного договору поруки №СК-29/0136/13/29/20 від 02.10.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №-1153цс16 від 27.04.2017 року, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду дійшов до помилкового висновку, що справа в якій ухвалено рішення Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29.12.2016 року не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди».

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-856цс15, яка не є тотожною з даною справою. Вказана постанова Верховного Суду України не містить висновку про те, що третейські суди не можуть розглядати спори щодо стягнення заборгованості з поручителів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК Українирозглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової про задоволення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Згідно з ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь КС «СуперКредит» судові витрати понесені останнім по сплаті судового збору за подачу заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду в розмірі 800 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1600 грн., що разом складає 2400 грн.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу кредитної спілки «СуперКредит» задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу наступного змісту.

Заяву кредитної спілки «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29 грудня 2016 року у справі за позовом кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 29 грудня 2016 року у справі №90-16 за позовом кредитної спілки «СуперКредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь кредитної спілки «СуперКредит» судовий збір в розмірі 2400 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: