Справа № 127/2430/17 Провадження № 22-ц/772/1860/2017Головуючий в суді першої інстанції Прокопчук А. В.
Категорія 53Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Войтка Ю.Б.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту (далі - ВТЕІ КНТЕУ) про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка ОСОБА_2 з 01.11.2014 року працювала завідуючою архіву ВТЕІ КНТЕУ. 10 січня 2017 року вона прийшла на своє робоче місце, де в неї відбулася розмова з начальником відділу організаційної роботи та контролю ВТЕІ КНТЕУ ОСОБА_4 Під час розмови позивач їй повідомила про свій намір звільнитися за власним бажанням, оскільки знайшла іншу роботу. Позивачка ОСОБА_2 написала заяву про звільнення та попросила ОСОБА_4 її підписати, проте їй було відмовлено. Іншими особами також було відмовлено у підписані заяви. Тому, позивач залишила свою заяву секретареві директора та приступила до виконання своїх трудових обов'язків. Того ж дня позивачку викликали до директора, де розмовляли з нею на підвищених тонах. Через погане самопочуття ОСОБА_2 не змога продовжити розмову та вийшла з кабінету. Через гострий зубний біль, позивач змушена була звернутися до лікаря-стоматолога, про що залишаючи робоче місце, попередила співробітників. Наступного дня позивачка ОСОБА_2 передзвонила на роботу і повідомила, що знаходиться в лікарні та буде перебувати на лікарняному. Так, 13.01.2017 року позивачем поштою було отримано повідомлення про звільнення її з роботи за прогул та пропозицією з'явитися і отримати трудову книжку. 31.01.2017 року позивач з'явилася до відділу кадрів, де отримала наказ про звільнення і трудову книжку. Враховуючи наведене, просила визнати незаконним наказ ВТЕІ КНТЕУ №03-к від 10.01.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача архіву у зв'язку із прогулом; поновити ОСОБА_2 на посаді завідувача архіву ВТЕІ КНТЕУ та стягнути з ВТЕІ КНТЕУ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було подано заяву про зміну предмета позову, згідно якої він просив визнати незаконним наказ ВТЕІ КНТЕУ №03-к від 10.01.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача архіву у зв'язку із прогулом; змінити формулювання підстав звільнення та вважати підставою звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача архіву ВТЕІ КНТЕУ 26.01.2017 року за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України та стягнути з ВТЕІ КНТЕУ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.01.2017 року по 26.01.2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 01.11.2014 року між ВТЕІ КНТЕУ, в особі директора ОСОБА_5, та ОСОБА_2 було підписано контракт №201 (а.с.5), відповідно до умов якого ОСОБА_2 було прийнято на посаду завідувача архіву строком з 01.11.2014 року по 31.10.2017 року, що зокрема доводиться й копію трудової книжки позивачки (а.с.6).

З копії заяви від 10.01.2017 року направленого позивачкою цінним листом до ВТЕІ КНТЕУ, та отриманого останнім 13.01.2017 року, вбачається, що ОСОБА_2 просила звільнити її з займаної посади завідувача архіву за власним бажанням (а.с.76-78).

З колективного договору (а.с.32-36), укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ВТЕІ КНТЕУ на 2013-2018 роки, вбачається, що працівники інституту мають право розірвати трудовий договір, попередивши про це адміністрацію інституту письмово за два тижні. По закінченні цього строку працівник має право припинити роботу, а адміністрація інституту зобов'язана видати йому трудову книжку і провести з ним повний розрахунок (п.5.8.). Аналогічна позиція викладена і в Правилах внутрішнього розпорядку у ВТЕІ КНТЕУ, затверджених постановою конференції трудового колективу 08.02.2016 року (а.с.59-60).

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України строковий трудовий договір (п.2, 3 ст.23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч.1 ст.38 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З поданої ОСОБА_2 заяви про звільнення з займаної посади за власним бажанням, не вбачається існування обставин викладених у ч.1 ст.38 КЗпП України про неможливість продовжувати роботу, за таких обставин позивачка повинна була попередити ВТЕІ КНТЕУ про своє вивільнення письмово за два тижні.

Окрім того, з договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.61) вбачається, що ОСОБА_2, займаючи посаду завідувача архіву, безпосередньо пов'язана з збереженням матеріальних цінностей, в зв'язку з цим прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження, ввірених їй підприємством, матеріальних цінностей.

Звільнення працівників, які є матеріально-відповідальними особами, здійснюється після передачі матеріальних цінностей іншій особі, призначеній наказом Директора (п.5.12 колективного договору).

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Таким чином, колективний договір передбачає особливу процедуру звільнення матеріально-відповідальних осіб, яке відбувається лише після передачі матеріальних цінностей іншій особі.

З пояснень представника ВТЕІ КНТЕУ вбачається, що 10.01.2017 року ОСОБА_2 самовільно залишила ключі від робочого кабінету та іменну перепустку для допуску в приміщення інституту у відділі кадрів, що зокрема підтверджується Актом начальника відділу ОРК ВТЕІ КНТЕУ віл 10.01.2017 року (а.с.65). Своїми діями позивачка вказала на відсутність наміру повертатися в інститут, для продовження роботи.

10.01.2017 року комісією ВТЕІ КНТЕУ був складний акт про відсутність на робочому місці завідувача архіву ОСОБА_2 у період з 14.30 до 17.42, тобто більше трьох годин (а.с.42).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 43 КЗпП України передбачено необхідність згоди профспілкової організації у разі розірвання трудового договору, в тому числі з підстав п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Так, матеріалами справи підтверджено те, що Первинною профспілковою організацією ВТЕІ КНТЕУ було надано згоду на звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.43).

Відповідно до ст.147 КЗпП України та п.3.2 контракту, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Згідно з правовою позицією ВСУ від 19.10.2016 року висловленою у справі №6-2801цс15, відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Виходячи з наведеного вище, відсутність письмового пояснення ОСОБА_2 про причину прогулу не є безумовною підставою для скасування дисциплінарного стягнення. Матеріалами справи підтверджено сам факт порушення трудової дисципліни ОСОБА_2, тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про звільнення.

Наказом №03-к від 10.01.2017 року ВТЕІ КНТЕУ звільнено ОСОБА_2 за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України).

Підставою звільнення є доповідна записка начальника відділу організаційної роботи та контролю ОСОБА_4 (про невпорядковану та непідготовлену роботу а.с.65), акт про відсутність на робочому місці завідувача архіву ОСОБА_2 від 10.01.2017 (а.с.66), згода первинної профспілкової організації ВТЕІ КНТЕУ на звільнення ОСОБА_2 від 10.01.2017 року (а.с.43).

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Матеріалами справи встановлено, що на день звільнення ОСОБА_2, відповідачем було здійснено розрахунок заробітної плати (а.с.45) та вплачено кошти в сумі 847,36 гривень (а.с.70, 71).

Відповідно до п.1, 2 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було виконано всі вимоги вищевказаної статті. Так, зокрема, відповідачем було видано трудову книжку та наказ про звільнення ОСОБА_2 Щодо строку видачі трудової книжки, то слід зазначити, що відповідачем неодноразово вживались заходи щодо повідомлення її про необхідність прийти та отримати трудову книжку, оскільки остання перебувала на лікарняному, тому їй не могли видати трудову книжку відразу.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо законності звільнення ОСОБА_2 з підстав передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Судова колегія не приймає до уваги посилання представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, щодо недоведеності судом відсутність ОСОБА_2 на робочому місці більше трьох годин, оскільки таке твердження спростовуються матеріалами справи.

Факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 10.01.2017 року підтверджується витягом з табеля за січень 2017 року відповідно до якого позивачка, у вказаний день, перебувала на робочому місці лише 4 години (а.с.67) та самим актом про відсутність на робочому місці, відповідно до якого ОСОБА_2 була відсутня з 14.30 до 17.42 (а.с.66).

Щодо перебування ОСОБА_2 10.01.2017 року на прийому у лікаря, то в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази цього.

Лікарняний лист на ім'я ОСОБА_2 було виписано лише 11.01.2017 року (а.с.13).

Відповідно до ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пунктом 3 ст.235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Пунктом 32 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

За таких обставин ОСОБА_2 не має підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до ст.235 КЗпП України, оскільки дана вимога пов'язана з вимогою про поновлення на роботі та її задоволення можливе лише в разі визнання формулювання причини звільнення неправильним. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача є законним, то виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Войтко Ю.Б.