АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2015/13-ц Номер провадження 22-ц/786/65/17Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивачів ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8, виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконкому Полтавської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Друга полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_12, Управління майном комунальної власності міста, про визнання членами сім'ї наймача, визнання незаконним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання заповіту недійсним,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 25 вересня 2015 року (а.с. 101), просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами сім'ї ОСОБА_13; скасувати свідоцтво про право власності на житло від 09 квітня 1993 року, яке посвідчує право приватної власності ОСОБА_13 на квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 09 квітня 1993 року №3779 про передачу квартири АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_13; визнати заповіт ОСОБА_13 від 13 грудня 2011 року в частині передачі у спадщину вказаної квартири недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_13 Її останнє місце проживання було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_2, як онука ОСОБА_13, за її згоди, як основного квартиронаймача, поселилась до спірної квартири та була зареєстрована у ній 12 серпня 1983 року, а ОСОБА_3 поселився до квартири та був зареєстрований у ній як чоловік онуки 20 листопада 1992 року. Вказували, що вони проживали з ОСОБА_13 однією сім'єю та вели спільне господарство, як члени її сім'ї. На час смерті ОСОБА_13 вони проживали у спірній квартирі. 06 березня 2013 року вони звернулись до відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконавчого комітету Полтавської міської ради із заявою про видачу копії або дублікату втраченого свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Листом від 14 березня 2013 року їм було повідомлено, що згідно з архівними документами розпорядженням № 3779 від 09.04.1993 року квартира АДРЕСА_1 приватизована на склад сім'ї з трьох осіб, а саме ОСОБА_13, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Свідоцтво про право власності на квартиру видане ОСОБА_13 як уповноваженому власнику. Проте, отримавши дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, їм стало відомо, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане тільки на ОСОБА_13 Вважають, що розпорядження про передачу спірної квартири у приватну власність тільки ОСОБА_13 є незаконним, таким, що порушує їхні права на житло. Оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане на підставі вищезазначеного розпорядження, то воно є незаконним та підлягає скасуванню. Також зазначали, що заповіт ОСОБА_13 в частині розпорядження щодо спірної квартири порушує їх житлові права.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовної давності з поновленням строку на звернення до суду.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами сім'ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_13

Визнано розпорядження органу приватизації м. Полтава № 3779 від 09.04.1993 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_13 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незаконним.

Скасовано свідоцтво про право власності на житло від 09.04.1993 року видане на ім'я ОСОБА_13 на квартиру АДРЕСА_1, що видане на підставі розпорядження органу приватизації м. Полтава № 3779 від 09.04.1993 року.

У задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6, просила скасувати його частково та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх членами сім»ї ОСОБА_14, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішеня є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Рішеня Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року переглядається апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів поданої апеляційної скарги. Позивачі не оскаржили рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, тому в цій частині рішення місцевого суду не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 05 березня 1968 року ОСОБА_13 було надано ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1, площею 43,57 кв.м. на сім'ю із 7 осіб, у тому числі ОСОБА_2 (після укладення шлюбу - ОСОБА_2) (т.1 а.с. 8).

ОСОБА_2 поселилась в квартиру АДРЕСА_1, основним квартиронаймачем якої була її баба, ОСОБА_13

12 серпня 1983 року вона була зареєстрована у вказаній квартирі тимчасово, як онука (т. 3 а.с. 68).

Із листа КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради від 03.07.2015 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі з 12.08.1983 року тимчасово до досягнення повноліття. Повторно була зареєстрована 25.01.1984 року, а потім, у зв'язку зі зміною прізвища, перереєстрована 04.07.1990 року (т. 3 а.с. 67).

Із наявних у матеріалах справи довідок щодо реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі зазначено, що вона зареєстрована у спірній квартирі як онука.

Відміток про тимчасову реєстрацію ОСОБА_2 карточки прописки форми «А» та форми «Б» не містять, що свідчить про її постійну реєстрацію у спірній квартирі, як онуки основного квартиронаймача ОСОБА_13 (т.3 а.с. 68-71).

Як встановлено судом, і вказана обставина не заперечувалась відповідачами по справі, договір піднайму жилого приміщення у спірній квартирі між ОСОБА_2 та основним квартиронаймачем ОСОБА_13 на час її вселення у квартиру та реєстрації не укладався.

ОСОБА_3 заселився у спірну квартиру та був зареєстрований у ній як чоловік ОСОБА_2 20 листопада 1992 року зі згоди основного кватиронаймача ОСОБА_13, оскільки чинне законодавство не передбачало можливість його реєстрації без згоди наймача квартири та повнолітніх членів сім»ї наймача. За час проживання та реєстрації ОСОБА_3 ОСОБА_13 не оспорювала його проживання у квартирі та постійної реєстрації в якості чоловіка онуки.

23 березня 1993 року наймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_13 звернулась з заявою (т. 1 а.с.93) до керівника органу приватизації про передачу їй особисто в приватну власність спірну квартиру. Уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_13 До вказаної заяви було додано довідку про склад сім'ї наймача від 03.03.1993 року за №250 (т. 1 а.с.92), відповідно до якої ОСОБА_13 є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначені квартирантами.

Розпорядженням органу приватизації м. Полтава від 09.04.1993 року за №3779 (т. 1 а.с.94) спірна квартира передана у приватну власність ОСОБА_13

На підставі цього розпорядження видане свідоцтво про право приватної власності на житло (т. 1 а.с.7) від 09.04.1993 року, яким право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_13 у зв'язку з приватизацією житла згідно з ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду.

10 серпня 2006 року ОСОБА_13 склала заповіт, яким заповіла спірну квартиру в рівних частинах ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 46).

13.12.2011 року ОСОБА_13 на випадок своєї смерті належну їй квартиру заповіла в рівних частках дочці ОСОБА_9 та сину ОСОБА_7 ( т.1а.с.47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла (а.с.5).

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що позивачі вселилися до спірної квартири як члени сім»ї наймача, були зареєстровані та постійно проживали у ній, тому мали право на приватизацію її частини разом з ОСОБА_13, проте орган приватизації належним чином не з»ясував їх правового статусу у цій квартирі та прийняв рішення на підставі довідки ЖЕД №6, яка не відповідала вимогам чинного на той час законодавства.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ч.1,2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції від 19.06 1992 р., яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких

знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх

повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Стаття 64 ЖК УРСР у редакції, яка діяла на час реєстрації ОСОБА_2 у квартирі передбачала, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Пред»являючи позов, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що під час приватизації спірної квартири вони в ній проживали та були зареєстровані, проте не змогли реалізувати своє право на приватизацію, оскільки ОСОБА_13 оформила право власності на спірну квартиру одноособово.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено місцевим судом, що позивач ОСОБА_2 ( до шлюбу ОСОБА_2 ) є внучкою ОСОБА_13 Згідно ордера НОМЕР_1 від 05.03.1968 р., виданого на ім»я ОСОБА_13, вона на сім»ю із 7-ти осіб отримала спірну 3-кімнатну квартиру. Із ордера вбачається, що до складу осіб на отримання вказаної квартири ввійшла і внучка ОСОБА_2, 1966 року народження (т.1 а.с. 8).

Згідно поквартирної карточки форми «А» та форми «Б» по вкартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 значиться як онука основного квартиронаймача ОСОБА_13, а ОСОБА_3 як чоловік онуки.

Згідно карточки прописки форми «А» ОСОБА_2 за вказаною адресою була зареєстрована з 12.08.1983 р. тимчасово до досягнення повноліття. Потім зареєстрована з 25.01.1984 р. Зміна прізвища з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 зареєстрована 04.07.1990 р.

Згідно карточки прописки форми «А» ОСОБА_3 за вказаною адресою зареєстрований з 20.11.1992 р. як чоловік онуки. Вказане підтверджується листом ЖЕО № 2 № 1690/02 від 23.07.2015 р. та належним чином посвідченими копіями поквартирної карточки та карточками прописки (т.3 а.с. 67, 68-71).

З наведеного слідує, що ОСОБА_2 з часу тимчасової реєстрації у спірній квртирі, тобто з 12.08.1983 р., не втрачала зв»язок з нею, після укладення шлюбу із ОСОБА_3 останній був в ній зареєстрований 20.11.1992 р. у статусі чоловіка онуки, в цій квартирі у подружжя ОСОБА_3 народилися діти ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_4, які також зареєстровані в цій квартирі як діти віком до 16 років відповідно 27.01.1994 р. та 28.12.1999 р., тобто вже після приватизації квартири 09.04.1993 року, що підтверджується записами у карточці прописки на ім»я ОСОБА_2 ( т.3 а.с. 70). Із вказаних поквартирної карточки та карточок прописки не вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі як квартиранти, тому місцевий суд прийшов до правильного висновку про критичну оцінку довідки ЖЕД №6 від 03.03.1993 р. (т.1 а.с. 107), яка була надана органу приватизації та в якій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказані як квартиранти.

Виходячи з того, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що основний квартиронаймач ОСОБА_13 заперечувала проти реєстрації та проживання позивачів у квартирі, не оспорювала реєстрацію чоловіка онуки у спірній квартирі, не оспорювала проживання у квартирі онуки та її чоловіка, з цього приводу не виникали судові та інші спори, то місцевий суд правильно прийшов до висновку про те, що останній був зареєстрований у спірній квартирі зі згоди основного квартиронаймача ОСОБА_13 На час приватизації квартири 09.04.1993 р. ній постійно проживали ОСОБА_13 та подружжя ОСОБА_3, у яких того ж року 25.12.1993 р. народилася перша дитина. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_13 та подружжя ОСОБА_3 не мали спільного господарства, проживали окремо, тому виходячи з фактичних обставин справи місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачі є членами сім»ї наймача та мали право приймати участь у приватизації квартири. Той факт, що ОСОБА_13 на випадок своєї смерті склала заповіт від 10.08.2006 року, в який включила і свою онуку ОСОБА_2 та якій заповіла рівну з іншими двома дітьми частку у належній їй на праві власності квартирі, свідчить про те, що ОСОБА_13 мала добрі сімейні стосунки з онукою та вважала за необхідне, як власник спірної квартири, після своєї смерті залишити їй спадок у вигляді частини спірної квартири, цим самим забезпечивши її частиною житла, у приватизацію якого не були включені проживаючі онука та її чоловік. До нового заповіту від 13.12.2011 р. ОСОБА_13 не включила ОСОБА_2 і через 9 місяців після його складання 23.09.2012 року вона померла. Відповідачі по справі, заперечуючи проживання позивачів у спірній квартирі як членів сім»ї та ведення ними спільного господарства з ОСОБА_13, не надали належних та допустимих доказів в цій частині. Навпаки, у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_5 підтвердила, що вона є хрещеною матір»ю старшої дочки подружжя ОСОБА_2, а її син ОСОБА_11 - хрещеним батьком їх молодшої дочки, що вказує на добрі сімейні стосунки, що мали місце у 1993,1999 роках.

Згідно ч.1,2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції від 19.06 1992 р., яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких

знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх

повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Місцевий суд, визнаючи поважними причини пропуску позовної давності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та поновивши строк звернення їх до суду, виходив з того, шо останні дізналися про порушене право на житло у березні 2013 року, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачам було відомо про наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру лише на ім»я ОСОБА_13 Після смерті ОСОБА_13 позивачі звернулися до відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконкому Полтавської міської ради, який у листі від 14.03.2013 року повідомив, що згідно з архівними документами розпорядженням №3779 від 09.04.1993 р. спірна квартира приватизована на склад сім»ї із 3-х осіб: ОСОБА_13, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 6). Лише після звернення позивачів до ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» їм стало відомо про передачу спірної квартири лише у власність ОСОБА_13, 20.03.2013 р. вони звернулися до суду з даним позовом, у ході розгляду справи відділ обліку, розподілу та приватизації житла виконкому Полтавської міської ради листом від 01.04.2013 року (т.1 а.с. 38) повідомив, що інформація у листі від 14.03.2013 року є помилковою.

Такий висновок місцевого суду в частині поновлення строку звернення до суду з позвом, є правильним, виходячи з наступного.

Виходячи з того, що моментом виникнення спірних правовідносин є 09.04.1993 р., то згідно п.п.4,6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦК України 1963 рку перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повиння була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст. 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 71,80 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Місцевий суд вказав на те, що позивачі про порушене право на житло дізналися лише у березні 2013 року, оскільки їм не було відомо про наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру лише на ім»я ОСОБА_13, матеріали справи не містять доказів того, що їм про це було відомо раніше. Відповідачі посилаються на те, що існувало виконавче провадження про стягнення зі ОСОБА_3 певної суми і що при проведенні виконавчих дій позивачі дізналися проте, що приватизація квартири проведена без їх участі, проте, належних та допустимих доказів цьому відповідачі не надали. Позивач ОСОБА_3 заперечує ці обставини і наполягає, що дізнався про приватизацію квартири на ім»я ОСОБА_13 лише після її смерті.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання позивачів членами сім»ї ОСОБА_13 не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачі були вселені у квартиру тимчасово. Заперечуючи дану обставину, сторона відповідачів не надала суду, як того вимагає ЦПК, доказів на підтвердження заперечень проти позову в частині прописки позивачів тимчасово у квартирі на період їх навчання. У разі порушення житлових прав основний квартиронаймач ОСОБА_13 мала можливість захистити порушене право у суді, проте, відсутні відомості про те, що ОСОБА_13 зверталася до суду чи в інші органи з цього питанння, а тому місцевий суд прийшов до логічного висновку про те, що реєстрація позивачів та їх проживання у спірній квартирі відбулася зі згоди ОСОБА_13

Доводи апеляційної скарги щодо поновлення місцевим судом строку звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин вимог ст. 261 ЦК України 2003 року, що є неправильним з огляду на вище викладене обгрунтування. У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_6 вказала, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ЦК 1963 року щодо застосування позовної давності. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачі знали у 1993 році про приватизацію квартири ОСОБА_13 одноособово. Доводи про те, що паспорти позивачів не містять відмітки про безоплатну приватизацію житла, тобто позивачі знали та повинні були знати, що спірна квартира на них не була приватизована, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи є припущеннями, на даний час позивачі мають паспорти, які видані у 1997 році, у них дійсно відсутні такі відмітки, але з урахуванням того, що на час приватизації спірної квартири 09.04.1993 р. позивачі мали старі паспорти, які знищені, то встановити чи були в них відмітки чи ні, не виявляється можливим. Із довідки №6406 від 21.02.2014 року, виданої Полтавським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» на ім»я ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_13 вбачається, що приватизація житла за адресою АДРЕСА_1 не проводилася, житлові чеки не використані, в списках є (т.4 а.с. 107). Із довідки №1514 від 25.06.2015 р., виданої Полтавським обласним управлінням АТ «Ощадбанк», вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зазначено у списках ГЖЕД № 6 на проведення приватизації за порядковими номерами: №51 - ОСОБА_2, № 52 - ОСОБА_3, № 84 - ОСОБА_13 (т.4 а.с. 108). З викладеного слідує, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право на приватизацію спірної квартири та були включені у списки на її приватизацію. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачі мають інше житло на праві власності чи у користуванні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :