Справа № 357/3667/16-ц Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/2882/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 45 27.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно договору дарування квартири від 24 липня 2000 року він є власником квартири АДРЕСА_1. З 15 липня 1995 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачка та діти за його згодою зареєстровані у вказаній вище квартирі. Вказує, що з квітня 2014 року відповідачка у спірній квартирі не проживає, витрати на її утримання не несе, діти проживають разом з нею по АДРЕСА_4 Будь-яких домовленостей між ним та відповідачкою щодо збереження за нею права користування квартирою не існує, шлюб між ними розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 року. Також позивач вказує, що ОСОБА_2 добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 у зв'язку з її відсутністю без поважних причин понад один рік, усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною вище квартирою шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_5

Усунуто перешкоди позивачу в здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_2 за згодою позивача вселилася до квартири АДРЕСА_2та була зареєстрована за вказаною адресою, як член сім`ї власника квартири. Однак після розірвання шлюбу з позивачем на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 року і до цього часу, тобто більше року, відповідачка не проживає у вказаній квартирі без поважних причин, а відтак суд дійшов висновку, що вона втратила право користування указаним житлом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Оскільки відповідачка зареєстрована за вказаною адресою, а її реєстрація створює позивачу, як власнику квартири, перешкоди у користуванні та розпорядженні цим майном, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1, ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року при розгляді за винятковими обставинами цивільної справи № 6-57цс11.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач по справі ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 24 липня 2000 року.

15 липня 1995 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідачка ОСОБА_2 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані за згодою позивача у вказаній квартирі з 12 грудня 2000 року, а син ОСОБА_4 зареєстрований за цією ж адресою з 11 липня 2008 року, що підтверджується даними довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 26 липня 2016 року та не оспорюється сторонами (а.с.50).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 рокузадоволено позов ОСОБА_2 Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 При цьому, судом встановлено, що сторони проживають окремо з квітня 2014 року, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують (а.с.49).

Факт не проживання відповідачки у спірній квартирі з 2014 року підтвердили у суді першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є сусідами зі спірною квартирою.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_9 з 2014 року переїхала проживати до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_6. Інколи навідувалась до спірної квартири, мала ключі від неї. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, показами свідків ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Крім того, факт постійного проживання відповідачки по вул. Залізнична 15 у м.Біла Церква підтверджується копією позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, в якій вона зазначає, з квітня 2014 року їх сім'я припинила своє існування та вони домовились стосовно місця проживання їх неповнолітніх дітей разом з нею за адресою: АДРЕСА_4, а також рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міськради від 12 липня 2016 року №313 «Про визначення порядку участі ОСОБА_3 у вихованні та особистому спілкуванні з його дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_4.», з якого вбачається, що за взаємною домовленістю між батьками та за згодою дітей, вони проживають разом з матір'ю. Між батьками існує спір щодо участі батька у вихованні та спілкуванні із дітьми, який проживає окремо (а.с.47, 48).

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідачка участі в оплаті витрат на утримання квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, будь-якої домовленості між сторонами щодо не проживання не було, перешкод у проживанні в спірній квартирі їй ніхто не чинив.

Відповідачкою вказані обставини належними та допустимими доказами не спростовано.

Отже, установивши, що відповідачка ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачем самостійно вирішила не проживати у АДРЕСА_7, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не несе, будь-якої домовленості між сторонами щодо не проживання не було та перешкод у проживанні в спірній квартирі їй ніхто не чинив, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності поважних причини її не проживання у спірному будинку більше одного року та задоволення позову про визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Оскільки відповідачка зареєстрована за вказаною адресою, а її реєстрація створює позивачу, як власнику квартири, перешкоди у користуванні та розпорядженні цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не зазначив в якості третьої особи Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з журналу судового засідання від 02 серпня 2016 року ухвалою Білоцерківської міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2016 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради до участі в розгляді справи за первісним позовом ОСОБА_2 про визнання права на проживання та користування квартирою і вселення, а не за зустрічним позовом ОСОБА_3 (а.с.65-68). Зі справи видно, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 липня 2017 року, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.169, п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач виселив відповідачку разом з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири, в якій змінив замки на вхідних дверях, а тому вона змушена проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ст.ст.57, 58, 60 ЦПК України ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

При цьому, суд першої інстанції вірно критично оцінив покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, оскільки вказані свідки є родичами та близькими знайомими відповідачки, а тому вони зацікавлені в розгляді справи, їх покази є не послідовними та суперечливими.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді