Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом автогаражного колективу «Енергія» до ОСОБА_4, треті особи: Полтавська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, про знесення самочинного будівництва, за касаційною скаргою автогаражного колективу «Енергія» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року автогаражний колектив «Енергія» (далі - АК «Енергія») звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив ухвалити рішення про знесення самочинно збудованого ОСОБА_4 індивідуального гаража, розташованого впритул до території АК «Енергія» по вул. Південній, 8а-Г у м. Полтаві.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що самочинне зведення відповідачем індивідуального гаража порушує законні права та інтереси указаного колективу як користувача суміжної земельної ділянки, оскільки під час будівництва гаража відповідач незаконно демонтував частину огорожі території колективу, незаконно користується його електромережею, а також територією для проїзду до свого незаконно збудованого гаража.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі АК «Енергія» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

При цьому знесення самочинного будівництва як крайній захід впливу на порушника може бути застосований у разі, якщо сам факт існування та (чи) експлуатація об'єкта самочинного будівництва унеможливлює цільове використання суміжної земельної ділянки або ж суттєво знижує можливість використання земельної ділянки за цільовим призначенням, або ж унеможливлює чи суттєво знижує можливість реалізації інших прав, пов'язаних з використанням суміжної земельної ділянки.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, адже позивач не довів факту порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок самочинного будівництва відповідачем індивідуального гаража.

Зокрема, суд правильно виходив із того, що позивач усупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду жодного доказу на підтвердження факту незаконного користування електромережею автогаражного колективу.

Стосовно посилання позивача на використання відповідачем території автогаражного колективу для доступу до свого гаражу суд зазначив, що відповідач є членом цього автогаражного колективу.

Крім того, на спростування доводів позивача щодо зрізаної відповідачем частини паркану суд зазначив, що останній вчинив ці дії з дозволу автогаражного колективу, проте не виконав умов, за яких йому такий дозвіл був наданий.

Оцінивши всі вказані обставини в сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених вищевказаними нормами матеріального права підстав для знесення самочинного будівництва як належного й адекватного способу захисту порушеного права.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, про що свідчить зміст оскаржуваної ухвали, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 3, 4, 201-215 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права (ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 376, 396 ЦК України), про що зазначає у касаційній скарзі заявник. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо недоведення факту порушення прав позивача самочинним будівництвом відповідачем індивідуального гаража, проте вказані обставини були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог, таким чином, указані доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу автогаражного колективу «Енергія» відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук