АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Поливач Л.Д., Вербової І.М.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року представник позивача ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1, звернулася в суд з зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 13.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №728/56643, при укладенні якого відповідачем було порушено норми чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, а також не виконано умови цього ж кредитного договору, оскільки видано кошти неналежної якості, неналежного роду та не в повному обсязі, чим порушено вимоги ст.ст. 1054,1049 ЦК України. Просила визнати кредитний договір №728/56643 від 13.08.2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 недійсним з моменту його вчинення та застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши кожну зі сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Рішенням Голосіївського районного суду м Києва від 9 лютого 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, та посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1

На обґрунтування доводів, зазначає, що на порушення ст. 213 ЦПК судом жоден з доводів позивача не було враховано, рішення суду не містить посилання на норму закону, на підставі якого вирішено справу. Суд зазначив в своєму рішенні про те, що позивачем не зазначена норми ЦК, якими заборонено сторонам кредитного договору визначати грошову одиницю в іноземній валюті, в той час як позивачем оспорено недійсність договору не з підстав укладення договору в іноземній валюті, а підстав належного виконання банком умов договору щодо надання кредитних коштів, зокрема, процедуру надання кредиту, валюту кредиту та розмір кредитних коштів. Суд, на думку представника, знехтував також вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, закріплених статтею 203 ЦК України та не звернув увагу на те, що реального настання наслідків, що обумовлені кредитним договором не відбулося. Відповідно вказана обставина є не що інше, як підстава для визнання кредитного договору недійсним. Окрім цього, суд першої інстанції, не надав належної кваліфікованої оцінки вказаним обставинам, не перевірив їх доказами та не сприяв стороні позивача у їх отриманні, зокрема, щодо надання відповідачем інформації про те, чи здійснював ПАТ «Укрсоцбанк» на міжбанківському валютному ринку операції з купівлі- продажу швейцарського франка 13 серпня 2007 року і в яких обсягах, а також чи був в цей день на балансі ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, у касі Залізничного відділення КМФ АКБ «Укрсоцбанк» готівковий швейцарський франк,звіту про рух коштів готівки у касі, Акту наявності валютних коштів в касі Залізничного відділення АКБ«Укрсоцбанк» 13 серпня 2007 року та виписку з рахунку за 13 серпня 2007 року, а також реєстру валютних коштів (швейцарської франка) в касі Залізничного відділення АКБ «Укрсоцбанк»13.08.2007 року та не врахував пояснення сторони позивача з посиланнями на відповідну нормативно-правову базу стосовно обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, оскільки ОСОБА_1 готівкову іноземну валюту (швейцарський франк) з каси банку не отримував, а відповідно і не здійснював конвертацію іноземної валюти в національну валюту. Квитанція ж про купівлю валюти, надана банком, містить підпис, який не належить ОСОБА_1, його підпис підроблено працівниками банку, що свідчить про вчинення останнім ще й шахрайських дій.

Судом першої інстанції взагалі не надано оцінки документам, які містяться в матеріалах справи та які підтверджують доводи позивача щодо порушення банком умов договору щодо його предмету. Зокрема, представлені сторонами документи показують, що замість зазначених у заяві на видачу готівки № 75-007 від 13 серпня 2007 року 209 142, 59 грн. фактично було перераховано на рахунок магазину- продавця авто 201 947, 76 грн. Більше того, підтвердженням того, ще відповідач і не збирався надавати ОСОБА_1 суму кредитних коштів, вказаних в заяві на видачу готівки, є Розпорядження Бек-офісу Залізничного відділення Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк» від 13 серпня 2007 року про надання кредиту в сумі 49 497, 00 шв. фр., що є еквіваленті складає 201 497, 76 грн. за підписом керівництва відділення. При цьому, крім заяви на видачу готівки, ОСОБА_1 жодних касових документів не підписував та не надавав розпоряджень на перерахування кредитних коштів. Про те, що банк фактично вкрав у Позивача 7 194, 83 грн. свідчить і виписка по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 13.08.2007 по 04.03.2011р., де зазначено, що на особовий рахунок ОСОБА_1 зараховано у гривневому еквіваленті 209 142, 59 грн. Отже, зарахувавши кредитні кошти з рахунку №НОМЕР_1 до каси, Банк підтвердив, що надав кредит в національній валюті - гривні. Ще одним підтвердженням того, що ОСОБА_1 не здійснював конвертацію швейцарського франка в гривню є відсутність прибуткового касового документа - заяви на переказ готівки відповідно до Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України». Адже, згідно з вказаною Постановою ОСОБА_1 повинен внести готівкову іноземну валюту в результаті чого оформляється прибутковий касовий ордер - заява на переказ готівки (п. З Глави 2. Приймання банком готівки. Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України»). І лише після проходження вказаної операції може здійснюватися конвертація валюти.

Таким чином,представник позивача зазначає, що банк порушив умови договору та вимоги законодавства, надавши кредит не належної якості, не належного роду та не в повному обсязі. Зазначені обставини є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а тому рішення є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Також зазначає,що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального законодавства, зокрема, ст. 209 ЦПК України щодо строків виготовлення повного тексту рішення та ст.197 ЦПК щодо повної фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проте в матеріалах справи не міститься носіїв інформації, на який здійснювалися записи судових засідань по справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належно, про причини неявки не повідомив,заяв про відкладення справи не подавав.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а з підстав, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України на порушення якої посилається представник позивача в зазначення підстав для заявленого позову про визнання недійсним оспорюваного договору встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 728/56643 на купівлю автотранспортних засобів (а.с.6-8).

Згідно пунктів 1.1., 2.1., п.п.3.2.5., 3.3.1.,3.3.2., п. 1.3 договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 49 497 швейцарських франків, зі сплатою 9,5% річних Визначено порядок погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця з зазначенням розміру щомісячного платежу, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 12 серпня 2014 року. Кредит надавався позичальнику на оплату автомобіля марки ACURA MDX, 2007 року випуску, за договором купівлі-продажу б/н, укладеного 25.07.2007 року з ТОВ «Люксексперт-ІІ» та позичальником. Передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (швейцарські франки) з позичкового рахунку №НОМЕР_1 шляхом конвертації через касу банку для подальшого перерахування позичальником на цілі визначені п. 1.2. цього договору. Моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (швейцарські франки) в сумі кредиту згідно даного договору. Кредитор має право відмовитись від виконання зобов'язання щодо видачі кредиту у разі невиконання позичальником умов п.п.3.3.1.,3-3.2. цього договору. Позичальник зобов'язаний на момент укладення цього договору надати кредиторові всі документи, необхідні для відкриття позичкового рахунку, згідно з вимогами Національного банку України та кредитора, одночасно з укладенням цього договору укласти договір, визначений п.1.3. цього договору на узгоджених з кредитором умовах. В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони домовились,що укладають з позичальником договір застави транспортного засобу визначеного п. 1.2. цього договору заставною вартістю 217 150 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову та у визнанні недійсним договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів від 13.08.2007 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх доводів та вимог доказів не надано та не визначено норми ЦК України або ж інші акти цивільного законодавства якими заборонено сторонам оспорюваного договору визначати грошову одиницю в іноземній валюті на момент його укладення, в той час як положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони (надання) споживчого кредиту в іноземній валюті не були чинними на момент укладення сторонами у справі договору - 13 серпня 2008 року.

Суд першої інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку. Ухвалюючи таке рішення суд керувався як нормами закону,які регулюють спірні правовідносини так і роз'ясненнями, що містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України, №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,про те, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Також судом підставно враховані роз'яснення судової практики, що містяться у пунктах 14,13 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» стосовно того,що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,1054-1055) статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або такий, який може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК). Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний недійсним. Таким чином,доводи апеляційної скарги про те, що відповідач порушив норми чинного законодавства та умови договору, надавши в кредит кошти неналежної якості, неналежного роду та не в повному обсязі, не грунтуються на встановлених судом обставинах справи, вимогах закону та не вливають на правильність висновків суду,як в цілому, так і зокрема, в частині того,що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, тому виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Належних доказів про те, що договір кредиту позивачем виконано судом не встановлено і позивачем не спростовано заперечення відповідача про те,що на підставі додаткових угод, 4.12.2012 року банком прийнято рішення щодо реструктуризації кредитної заборгованості.

Твердження позивача про те, що відповідачем (банком) порушено умови договору, оскільки грошові кошти банк йому не передавав,а оплата за придбаний автомобіль проведена в національній валюті (гривні),а не в іноземній (швейцарський франк),як передбачалось договором спростовуються п.2.1 кредитного договору, згідно якого надання кредиту передбачалось в іноземній валюті,шляхом конвертації через касу банку для подальшого перерахування на споживчі цілі (придбання автомобіля).

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача,що підписавши кредитний договір та додаткові угоди до нього,позивач своїм підписом підтвердив своє вільне волевиявлення, вибір та згоду на умови передбачені договором. Будь-яких застережень чи зауважень щодо нерозуміння змісту договору, наслідків його вчинення на час його укладання не подав, протягом 14 днів після його укладання свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає формальними та такими, що не тягнуть за собою безумовну підставу для скасування рішення суду і на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином,ці та інші доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: