Справа № 360/1429/13-ц Головуючий у І інстанції Стасенко Г. В.
Провадження № 22-ц/780/542/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 17.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та зобовязання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй належить 75/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та 1/2 частина земельної ділянки загальною площею 0,1514 га за адресою: вул. Шевченка, 9-Б, смт Бородянка, Київської області, з яких 55/100 частин житлового будинку із надвірними будівлями - згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2001 року, а ще 20/100 частин 22 березня 2003 року їй продав ОСОБА_4

Посилаючись на те, що при переході права власності на 20/100 частин будинку з надвірними будівлями до неї перейшла й частина земельної ділянки, яка повинна відповідати розміру придбаної її частини житлового будинку з надвірними спорудами, а відповідач без її згоди збудував на земельній ділянці, яка не поділена, фонтан та дитячий басейн, просила суд провести поділ цієї земельної ділянки пропорційно їхнім часткам у жилому будинку.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки, мотивуючи його тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 грудня 2001 року йому та ОСОБА_3 належить по 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: вул. Шевченка, 9-Б, смт Бородянка, Київська область, тобто по 0,0757 га кожному та житлового будинку з надвірними будівлями розташованого на цій земельній ділянці: 45/100 частин належить йому, а 55/100 частин - ОСОБА_3 Згідно із договором купівлі-продажу від 22 березня 2003 року він продав ОСОБА_3 20/100 частини будинку з надвірними будівлями без укладання угоди про перехід права власності чи користування на 20/100 частин спірної земельної ділянки. ОСОБА_4 просив суд провести поділ земельної ділянки по 50/100 частин кожному.

Під час розгляду даної справи зустрічний позов залишений без розгляду.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул.Шевченка, 9-б в смт.Бородянка Київської області, 70/100 частин цієї ділянки, що складає 0,1060 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

Виділено ОСОБА_2 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул.Шевченка, 9-б в смт.Бородянка Київської області, 30/100 частин цієї ділянки, що складає 0,0454 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 114 (сто чотирнадцять) гривень 70 копійок, на відшкодування витрат на правову допомогу 1500 (одну тисячу пятсот) гривень та на відшкодування витрат по оплаті вартості проведення судової земельно-технічної експертизи 4431 (чотири тисячі чотириста тридцять одну) гривню 90 копійок.

В апеляційній скарзі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що батьку сторін ОСОБА_5 належали на праві власності:

- житловий будинок № 9-Б на вул. Шевченка в смт Бородянка, Київської області та належні до нього господарські будівлі і споруди відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Бородянською державною нотаріальною конторою 12 грудня 1991 року за реєстраційним номером 3162, зареєстрованого в Ірпінському бюро технічної інвентаризації 17 грудня 1991 року; за № 66;

- земельна ділянка площею 0, 1514 га для обслуговування житлового будинку в смт Бородянка, на вул. Шевченка, 9-Б у Київській області згідно із державним актом на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Бородянської селищної ради Київської області від 1 червня 1995 року № 511 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 30 липня 1998 року № 90.

22 лютого 2001 року ОСОБА_5 помер.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 1 грудня 2001 року спадкоємці набули права спільної часткової власності на будинок: ОСОБА_3 на 55/100 частин; ОСОБА_4 на 45/100 частин, які зареєстровані у встановленому законом порядку 1 грудня 2001 року.

22 березня 2003 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_3 20/100 частин вказаного житлового будинку з частинами господарських будівель і споруд, які зареєстровані у встановленому законом порядку 16 квітня 2003 року.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності 75/100 частини житлового будинку, господарських будівель; ОСОБА_4 25/100 його частин.

Згідно із свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року земельна ділянка площею 0,1514 га, яка розташована в смт Бородянка, на вул. Шевченка, 9-Б у Київській області, є власністю сторін в рівних частинах, тобто по 1/2 частині.

Свої 25/100 частин ОСОБА_4 на підставі договору відчужив на користь ОСОБА_2

На час вирішення справи сторони у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку не оформили.

Постановляючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд виходив з вимог частини четвертої статті 88 ЗК України.

Суд також на підставі статті 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку з частинами господарських будівель і споруд 22 березня 2003 року) дійшов висновку про те, що при переході до ОСОБА_3 права власності на 20/100 частин будинку, до неї перейшло право на відповідну частину земельної ділянки.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка як обєкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_5, що зареєстрований 30 липня 1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 90.

Таким чином, оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обовязків фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то суд дійшов правильного висновку про те, що у звязку із прийняттям 22 лютого 2001 року спадщини, у сторін із передбачених законом підстав виникло в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання ОСОБА_5 державного акта є обєктом права власності.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі статті 120 ЗК України).

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином суд дійшов у звязку із цим правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації державного акту є обєктом права власності і предметом поділу між співвласниками та правильно застосував до правовідносин сторін норму частини четвертої статті 120 ЗК України та здійснив поділ земельної ділянки з врахування цієї норми.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Суд здійснив поділ земельної ділянки із урахуванням зазначених вимог закону і доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді