Справа № 202/6500/16-ц
Провадження № 2/202/335/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Волошина Є.В.,

за участю секретаря Величко А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача 1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Індустріального районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до рішення Індустріального районного суду від 26 лютого 2010 року (справа №2-509/10) та рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року (справа № 2-1709/10) за неповнолітньою (на час прийняття рішення) ОСОБА_3 визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1. Разом з цим, 29 лютого 2008 року в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, у звязку із посвідченням договору іпотеки №РМ-SME 307/080/2008 від 29 лютого 2008 року, укладеному між ОСОБА_4 (матірю позивача) та ПАТ «ОТП Банк», за реєстром №66967 внесена заборона відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, майнові права на яку були визнані судом порушеними з боку її матері при укладанні договору купівлі-продажу ВКІ №500961 від 29 лютого 2008 року та відновлені судом, шляхом визнання за позивачем права особистої приватної власності на зазначену квартиру. Вказує на те, що згідно ст.5 ЗУ «Про іпотеку» обєкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського віддання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Зазначає, що при укладення спірного договору іпотеки дві умови із трьох не були виконані, а законодавчих вимог щодо заборони застави на певні види майна та порядку проведення державної реєстрації обмеження речових прав на майно були порушено: по-перше, на момент укладання іпотечного договору майно не належало іпотекодавцю на праві власності; по-друге, відповідно до ч.7 ст.576 ЦК України застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом, у звязку з чим предметом іпотеки не може бути майно, одержане за договором про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно (ч.4 ст.190 СК); по-третє, батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитини майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязувати від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання; по-четверте, в порушення норм ЗУ «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на момент укладання та реєстрації спірного договору іпотеки, реєстрація права власності , яка повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень, була проведена одночасно з реєстрацією заборони відчуження нерухомого майна. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним договір іпотеки №РМ-SME 307/080/2008 від 29 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Ухвалою суду від 16 січня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Ухвалою суду від 16 січня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучена ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник ПАТ «ОТП Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив у позові відмовити. Зазначив, що ПАТ «ОТП Банк» є неналежним відповідачем. Також зазначив, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2011 року ОСОБА_6, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, вже було відмовлено у задоволені позову про визнання вищезазначеного договору іпотеки недійсним.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у судове засідання не зявився, про час та місце справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час та місце справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду надала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 29 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 (матірю позивача) було укладено кредитний договір №СМ-SME 307/080/2008. ОСОБА_5 за вищезазначеним кредитним договором надавались ОСОБА_4 на придбання квартири АДРЕСА_3.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_4 за вищезазначеним кредитним договором своїх зобовязань цього ж дня, 29 лютого 2008 року, між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки №РМ-SME 307/080/2008, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_3.

На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» продав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік якого міститься у додатку 1 до договору).

Рішенням Індустрільного районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року за ОСОБА_3 визнано право власності на ? квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Індустрільного районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року за малолітньою ОСОБА_3 визнано право особистої приватної власності на вищезазначену квартиру.

Вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що згідно із розпискою від 18 червня 2007 року ОСОБА_4 (мати позивача), яка на той час була її законним представником, отримала від батька позивача грошові кошти у сумі 82 000 гривень для спільного вкладання у житло в якості аліментів, цільовим призначенням яких було придбання нерухомості при обовязковій умові включення ОСОБА_3, яка на той час була неповнолітньою, в правовстановлюючі документи. Проте за ОСОБА_3О не було зареєстровано право власності на вище указану квартиру, чим порушено не тільки цільове призначення аліментів, а й майнове право малолітньої дитини на володіння нерухомістю.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Щодо посилання позивача на те, що на момент укладання іпотечного договору квартира АДРЕСА_1 не належала іпотекодавцю на праві власності та те, що батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитини майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязувати від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.2 ст.3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 3 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2011 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2011 року, у задоволені позову ОСОБА_6, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину, порушуючим право власності неповнолітньої дитини на нерухоме майно, було відмолено.

Вищезазначеними рішеннями встановлено, що на момент укладання договору іпотеки спірна квартира належала на законних підставах ОСОБА_4 і відповідно до діючого законодавства була передана в іпотеку, а неповнолітня ОСОБА_3 не мала законних прав на іпотечну квартиру, у звязку з чим дозвіл органу опіки і піклування на укладання договору іпотеки не був потрібен.

Таким чином посилання позивача на те, що квартира АДРЕСА_4 не належала іпотекодавцю на праві власності на момент укладання іпотечного договору та те, що при укладені договору іпотеки був відсутній дозвіл органу опіки і піклування є безпідставним та таким, що спростовується Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2011 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2011 року.

Щодо твердження позивача про те, що застава вищезазначеної квартири відповідно до вимог ч.7 ст.576 ЦК України та ст.190 СК України заборонена законом, у звязку з чим вона не може бути предметом іпотеки, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.576 ЦК України застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом.

Відповідно до ч.1 ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

За ч.4 ст.190 СК України, на яку як на підставу позову посилається позивач, встановлено, що на майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення.

Доказів укладення між батьками ОСОБА_3 договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_4) в судовому засіданні позивачем та її представником надано не було.

Рішенням Індустріального районного суду від 17 серпня 2010 року встановлений лише той факт, що 18 червня 2006 року ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 82000 грн. для купівлі квартири в рахунок аліментів.

Разом з цим, для застосування вимог ч.4 ст.190 СК України необхідний саме договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, який укладається з дозволу органу опіки та піклування

Таким чином суд приходить до висновку, що ч.4 ст.190 СК до вищезазначених відносин не застосовується, у звязку з чим посилання позивача на ч.7 ст.576 ЦК України та ст.190 СК України є безпідставним.

Щодо послання позивача на порушення при укладанні вищезазначеного договору іпотеки норм ЗУ «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на момент укладання та реєстрації спірного договору іпотеки, реєстрація права власності, яка повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень, була проведена одночасно з реєстрацією заборони відчуження нерухомого майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 29 лютого 2008 року) реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість.

Разом з цим, відповідно до ч.4 ст.18 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції станом на 29 лютого 2008 року) у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Враховуючи той факт, що за договором іпотеки №РМ-SME 307/080/2008 забезпечується повернення кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір іпотеки №РМ-SME 307/080/2008 від 29 лютого 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 вчинений з дотриманням вимог законодавства, які діяли на той момент.

Відповідно до ст.23 Закону України « Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.576 ЦК України, ст.ст.3,7,11,15,27,60,61, 88,212-215,223 ЦПК України, ЗУ «Про іпотеку», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений до 26 березня 2017 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Волошин Є.В.