У х в а л а

16 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна, - про визнання правочинів недійсними, скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 16 вересня 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ «АКБ «Львів») задовольнив частково:

визнав недійсними:

- договір позики від 27 грудня 2012 року; договір іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652; договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652; договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, які було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1717; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1720; договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1723, які було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

зобов'язав ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1 та НОМЕР_2, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язав ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1 та НОМЕР_2, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язав реєстраційну службу Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області вчинити дії з внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які було зроблено на підставі:

- договору купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1717; договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1720; договору купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1723, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договору про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650; договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652; договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652; договору про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- стягнув із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «АКБ «Львів» по 81 грн 20 коп. судового збору;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Апеляційний суд Київської області 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «АКБ «Львів» скасував й ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовив; стягнув із ПАТ «АКБ «Львів» на користь ОСОБА_6 5 тис. 495 грн 80 коп. судового збору, на користь ОСОБА_4 - 3 тис. 737 грн 08 коп. судового збору та на користь ОСОБА_5 - 3 тис. 605 грн 28 коп. судового збору; у решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 жовтня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «АКБ «Львів» відхилила; рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року залишила без змін.

9 грудня 2016 року ПАТ «АКБ «Львів», за дорученням якого діє Рачинський В.А., звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 133 Земельного кодексу України та частини другої статті 15, частини першої статті 35, частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду вказаного судового рішення суду касаційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, 21 січня, 12 серпня, 16 вересня 2015 року, 8 червня 2016 року; постанови Вищого господарського суду України від 11 і 27 липня 2016 року, у яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування в подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 10 жовтня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки оспорювані угоди по формі відповідають нормам чинного законодавства, під час укладення угод нотаріусами було перевірено приналежність майна продавцям, встановлено, що під забороною відчуженням (арештом) майно не перебувало, обтяження іпотекою відсутнє та в податковій заставі майно не перебувало, про що нотаріусами виготовлено відповідні витяги.

Разом з тим у рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 24 грудня 2014 року, 21 січня та 16 вересня 2015 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до судів апеляційної інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що внеможливили встановлення фактичних обставин справ, які мають істотне значення для правильного вирішення цих спорів;

- в ухвалах від 12 серпня 2015 року і 8 червня 2016 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судом норм процесуального права, що внеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи;

- у постанові від 11 липня 2016 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про те, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки передчасний з огляду на те, що письмова вимога, передбачена статтею 35 Закону України «Про іпотеку», позивачем боржнику не направлялася; крім того, позивач, всупереч положенням пункту 4.4.1 договору іпотеки та статті 37 зазначеного Закону, не надав доказів здійснення оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності;

- у постанові від 27 липня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі постанову суду апеляційної інстанції, погодився з її висновком про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що позивач не звертався до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні підстави передбачені пунктом 4 статтею 355 ЦПК України у допуску справи до провадження Верховного Суду України, оскільки у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, на яку також посилається заявник на підтвердження своїх вимог, міститься правовий висновок про те, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків (стаття 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 цього Кодексу правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, та висновки, викладені в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, на яку заявник посилається як на підтвердження підстав перегляду вказаної ухвали суду, стосуються правовідносин із відмінними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог. Тому вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна, про визнання правочинів недійсними, скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної шкоди за заявою публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко