АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/932/16-ц Номер провадження 22-ц/786/39/17Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Панченка О.О.,Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року

та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

треті особи: Третя Кременчуцька нотаріальна контора, Потоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області,

про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та виключення майна із загальної спадкової маси,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та виключення майна із загальної спадкової маси.

У позовній заяві посилалась на те, що у 2009 році вона та ОСОБА_6 вирішили створити сім'ю і з цією метою почали мешкати разом. З того часу вони перебували у фактичних шлюбних стосунках. Шлюб не реєстрували, оскільки робили сімейні заощадження для розбудови житлового будинку. В 2015 році ОСОБА_6 за рахунок сімейних заощаджень, які були сформовані від спільних заощаджень та плодів спільної праці, здійснив реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 Полтавської обл., у вигляді добудови нежитлової прибудови до вказаного будинку, який належав йому на праві особистої власності згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09 жовтня 2001 року. Вказує, що реконструкція будинку не є самочинною, оскільки її проведено на підставі рішення Потоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 20 жовтня 2011 року № 58 на належній ОСОБА_6 земельній ділянці та у відповідності до затвердженої належним чином схеми забудови земельної ділянки та будівельного паспорту на забудову земельної ділянки. На підставі рішення Потоківської сільської ради від 17 листопада 2009 року ОСОБА_6 набув права власності на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер, не склавши за життя заповіту щодо розпорядження своїм майном. Після нього залишились спадкоємці: мати ОСОБА_3 та син ОСОБА_4

За життя ОСОБА_6 не встиг здійснити державну реєстрацію вказаної вище реконструкції у встановленому законодавством порядку, тому вказані об'єкти слід розглядати, як будівельні матеріали, з яких їх зведено.

Позивач вважає, що стосунки з померлим ОСОБА_6 були сімейними, а від так на їх стосунки поширюються положення глави 8 СК України («Право спільної сумісної власності подружжя»), зокрема вимоги статті 62 СК України, виходячи з положень якої домобудівлю за адресою: АДРЕСА_1 слід вважати їх спільною власністю.

Просить встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати об'єктом спільної власності подружжя домобудівлю АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частину вказаної домобудівні.

Визнати об'єктом спільної власності подружжя земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер НОМЕР_2 ,яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частину вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2016 року залучено по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та виключення майна із загальної спадкової маси, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Третю Кременчуцьку нотаріальну контору, Потоківську сільську раду Кременчуцького району Полтавської області.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено юридичний факт проживання однією сім'єю без державної ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції в частині в якій їй було відмовлено скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що воно прийнятно незаконно, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Додатковим рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 251 грн. 60 коп. з кожного.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в стягненні судових витрат з відповідачів у повному обсязі, посилаючись на те, що задоволена вимога є вимогою окремого провадження за яку судовий збір з відповідачів не стягується.

В запереченнях на апеляційну скаргу подану на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 зазначив, що вважає рішення законним, обґрунтованим, справедливим, таким, що винесене з врахуванням усіх обставин справ, без порушень норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8, також, подала заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, вважає, що рішення першої інстанції законне, обґрунтоване, винесення без порушення норм матеріального та процесуального права.

Справу просить розглянути без участі ОСОБА_4

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року підлягає відхиленню.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 12 квітня 2016 року Потоківською сільською радою Кременчуцького району. За життя заповіт про розпорядження своїм майном ОСОБА_6 не складав.

Спадкоємці першої черги, якими являються відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що стало підставою для реєстрації спадкової справи. Свідоцтва про право власності в порядку спадкування, станом на день вирішення даної справи, не видавались.

У відповідності до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Волошиною Н.А. та зареєстрованому в реєстрі за № 3539, померлому ОСОБА_6 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, до складу яких входять: житловий будинок літ. А, сарай літ. Б, сараї літ. В, колодязь літ. К, і земельна ділянка, площею 0,17 га (надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства), які знаходяться в АДРЕСА_1

Згідно реєстраційного посвідчення КП «Кременчуцьке міжміське бюро інвентаризації», право власності ОСОБА_6 на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано в книзі № 1 за реєстровим № 21.

Крім того право власності померлого ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,17 га підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим 12 квітня 2002 року Потоківською сільською радою на ім'я останнього.

На підставі рішення Потоковської сільської ради від 17 листопада 2009 року 35 сесії 5 скликання ОСОБА_6 набув у власність земельну ділянку площею 0,14 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. Доказом тому є Державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів № 60 від 26 жовтня 2010 року.

З моменту придбання домоволодіння до 2003 року, у вказаному будинку ОСОБА_6 проживав разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_8 та сином ОСОБА_4, після чого в грудні 2003 року шлюб між ними було розірвано.

З 14 листопада 2002 року у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_6 та його син ОСОБА_4

Згідно запису трудової книжки на ім'я ОСОБА_6 та індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України на ухвалу суду, ОСОБА_6 в червні 2008 року працевлаштувався на роботу до «Крюківського вагонобудівного заводу», де пропрацював безперервно до вересня 2015 року включно.

У 2009 року ОСОБА_6 почав проживати разом з ОСОБА_2 проте шлюб не реєстрували.

20 жовтня 2011 року Потоківська сільська рада Кременчуцького району, розглянувши заяву ОСОБА_6 надала йому дозвіл на добудову нежитлової прибудови до житлового будинку та будівництво сараю та гаража по АДРЕСА_1 16 грудня 2011 року відділом містобудування та архітектури Кременчуцької районної державної адміністрації на ім'я забудовника ОСОБА_6 за реєстровим № 254 виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Частина 1 статті 62 СК України встановлює, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання об'єктом спільної власності подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 Полтавської обл. та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної домобудівні та визнання об'єктом спільної власності подружжя земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за нею право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, оскільки позивач ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що домоволодіння АДРЕСА_1. збільшилося у своїй вартості в той час коли вони з ОСОБА_6 проживали разом, не надала доказів на яку суму домоволодіння збільшилось у своїй вартості.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд взяв до уваги лише необізнаність усіх свідків про їх з покійним сімейний бюджет та джерела надходження до нього, тоді як ст. 62 СК України законодавець окрім, власне, грошей надав і іншу можливість участі іншого з подружжя у збільшенні майна чи його вартості, яке належало власнику цього майна до вступу ним у шлюб, а також, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вона придбавала будівельні матеріали для ремонту та реконструкції спірного майна є безпідставними виходячи з наступного.

Як вже зазначалося, ст. 62 СК України передбачена можливість визнання майна дружини, чоловіка об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо за час шлюбу його вартість істотно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 02 червня 2010 року по справі № 6-640св10.

Проте, відповідно до матеріалів справи, порівняльна оцінка вартості майна на момент подачі позову не проводилася, доказів на підтвердження факту істотного збільшення вартості ОСОБА_2 надано не було. Тоді як, сама по собі участь позивача в реконструкції чи ремонті нерухомого майна не є обставиною, що доводить істотне збільшення його вартості.

Доводи позивача стосовно того, що суд не запропонував сторонам провести експертизу для порівняння вартості майна до та після реконструкції, чи надати інші докази є необґрунтованими оскільки сторонам в порядку ст. 10 ЦПК України роз'яснювалися їх права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, суд не в праві надавати юридичну допомогу учасникам судового процесу та пропонувати вчинити певні дії для доказування.

Колегія судді також звертає увагу, що в апеляційній скарзі та при розгляді справи у суді апеляційної інстанції стороною позивача не заявлялося клопотання про призначення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10 також вказує, що в рішенні суд послався на те, що позивач не заперечує, що проводилися ремонтні роботи в період з 2006 року по 2011 рік, які виконувалися найманими працівниками, що наймав ОСОБА_6 не відповідають дійсності оскільки позивач почала проживати з останнім лише з 2009 року тому не могла знати про здійснення ремонтних робіт до цього часу, при цьому реконструкція розпочалася лише у 2011 року.

На думку колегії, ці доводи не свідчать про неправильність рішення суду, оскільки відповідно до аудіо запису судового засідання ОСОБА_2 не могла чітко пригадати з якого часу почалися їх відносини, при цьому зазначила, що з 2009 року вони проживали разом та почали ремонтні роботи зазначеного будинку, тобто вже під час їх спільного проживання, а тому дана обставинне не була підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи наведені ОСОБА_2, що суд при винесенні рішення послався на положення ст. 331 ЦК України, яка регулює питання набуття права власності на новостворене майно, що суперечить чинному законодавству оскільки проводилася реконструкція спірного майна, а не створювалося нове є безпідставним, так як дані положення не були підставою для відмови у задоволенні позову, а роз'яснювалися позивачу у зв'язку з посиланням на них у позовній заяві.

Крім того, позивачка суперечить своїм доводам повторно посилаючись на положення ст. 331 ЦК України і в апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_2 на ст. 120 ЗК України відповідно до якої до особа, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення є необґрунтованими оскільки дання стаття може застосовуватися лише за умови набуття особою права власності на житловий будинок, яке позивач не набула.

Проте, колегія суддів погоджується з доводами, наведеними в апеляційній скарзі стосовно помилкового застосування судом першої інстанції положень, що регулюють спадкові правовідносини виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 стосувалися встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та не обґрунтовувалися положеннями спадкового права.

Тобто, позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації та визнати право власності на частину майна, виходячи із положень СК України, зокрема статті 74 СК України, а не у порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд вийшов за межі позовних вимог позивача. А тому, посилання на норми цивільного законодавства що регулюють спадкові правовідносини підлягають виключенню.

Відхиляючи апеляційну скаргу на додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 рокуколегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю була подана в порядку позовного провадження у зв'язку з існуванням спору про право, а отже є вимогою не майнового характеру, яка в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалася, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат в межах задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та давали підстави для скасування додаткового рішення суду.

Також колегія суддів звертає увагу, що ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, відповідно до змісту ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги, але не вимог скарги. Зокрема, суд не може вийти за межі клопотання особи, яка подала скаргу тому, що вихід за межі такого клопотання, є порушенням одного з основних принципів цивільного судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України - принципу диспозитивності, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених особами, які беруть участь у справі.

Відтак, оскільки сторони рішення щодо встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без державної реєстрації не оскаржують, тобто погодилися з ним у цій частині, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його перегляду в частині задоволених вимог.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми цивільного законодавства, що регулюють спадкові правовідносини. У іншій частині рішення суду слід залишити без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення потрібно відхилити,а додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року - змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми цивільного законодавства, що регулюють спадкові правовідносини.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

О.В. Прядкіна