Справа № 509/13/17
10 травня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 3-ті особи : ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту,-
В судове засідання представник позивачів не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, однак надіслав до суду письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі (а.с. 78,86).
Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з викликом до суду, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 84).
3-тя особа ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позову та з проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 85).
3-тя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за останніми відомим судові адресою свого місця знаходження та проживання, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 82-83).
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності є непорушним.
Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону передбачено - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав - арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із ст.ст. 19,20 Закону України «Про заставу» - за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (неустойкою), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченою заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Статті 11,12,14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» встановлюють - реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами. У разі відсутності реєстрації обтяження, таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно не є чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.
Відповідно до ст.ст. 3,6,7 Закону України «Про іпотеку» - у разі первинного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чим вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.
Так, згідно умов договору відступлення прав від 07.07.2010 р. ПАТ «ОТБ Банк» згідно ст.ст. 512,514,1077-1079,1082,1084 ЦК України відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вищевказаним договором іпотеки (а.с. 7-34).
При чому, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.11.2013 р. було залишено без змін рішення Малиновського райсуду м. Одеси від 26.06.2013 р., яким був частково задоволений позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто на їх користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно 1547176,99 грн. в рахунок заборгованості по кредиту (а.с. 50-56).
З матеріалів позову вбачається, що постановами державних виконавців різних відділів м. Одеси в рамках виконавчих проваджень було накладено арешти на все майно боржника ОСОБА_1, в тому числі на зазначене іпотечне майно ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - постановами від 16.03.2016 р. та серії ВП № 33123724 від 21.02.2013 р. винесених ВПВР УДВК ГТУЮ в Одеській області і зареєстровані обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна - номери записів про обтяження : 13743211 від 17.03.2016 р., 225623 від 26.02.2013 р., 225555 від 26.02.2013 р., 225155 від 26.02.2013 р., 224530 від 26.02.2013 р (а.с. 35-49).
Як встановив суд, записи щодо накладення арештів внесені вже після реєстрації обтяження іпотекою вищевказаного нерухомого майна, оскільки постанови про накладення арештів були винесені після укладення вказаного вище договору іпотеки від 03.12.2007 р.
Як стверджують позивачі, заставодавець ОСОБА_1 надала заяву про добровільну реалізацію іпотечного майна.
На думку суду, пріоритетне право позивачів підтверджується вищевказаним іпотечним договором, а накладені арешти на іпотечне майно згідно вищевказаних постанов ДВС не дає можливості позивачам провести дії по реалізації зазначеного нерухомого майна з метою погашення вказаного боргу ОСОБА_2 за рахунок іпотеки, чим порушуються права позивачів з огляду на вищевказані норми Закону та ст.ст. 19,20 Закону України «Про заставу», відповідно до яких заставлене майно позичальника за наявності підстав може бути реалізоване без участі ДВС.
Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача заставодержателя.
На теперішній час у звязку із накладеними арештами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може провести дії щодо добровільної реалізації відповідного нерухомого майна з метою погашення заборгованості за кредитними зобовязаннями боржника ОСОБА_2
Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, а саме, той факт, що існування арештів перешкоджає позивачам провести дії щодо добровільної реалізації майна на яке накладено арешти, суд вважає необхідним задовольнити позов.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,169,208-209,213-215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393 ЦК України, ст.ст. 47,50 Закону України "Про виконавче провадження", суд,-
1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 3-ті особи : ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту задовольнити ;
2.Скасувати постанови про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження від 16.03.2016 р. винесену державним виконавцем ВПВР УДВК ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4 та серії ВП № 33123724 від 21.02.2013 р. винесену державним виконавцем ВПВР УДВК ГТУЮ в Одеській області і припинити обтяження, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна - номери записів про обтяження : 13743211 від 17.03.2016 р., 225623 від 26.02.2013 р., 225555 від 26.02.2013 р., 225155 від 26.02.2013 р., 224530 від 26.02.2013 р.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Гандзій Д.М.