АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1698/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І., Нерушак Л. В.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського райолнногно суду м. Черкаси від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

27 лютого 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_8 вказував, що відповідно до договору дарування від 29 жовтня 2008 року, ОСОБА_9 подарувала йому та відповідачу в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

Спірна квартира складається з 2-х житлових кімнат, площа однієї ізольованої кімнати - 10,8 кв.м., площа другої ізольованої кімнати - 13,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 43,2 кв. м.

В спірній квартирі позивач проживає з 2009 року. Все майно, що знаходиться в спірній квартирі, належить йому. Всю оплату по утриманню квартири виконує він. Всі договори про надання житлово-комунальних послуг укладені позивачем.

Зазначає, що відповідач проживає в іншому місці, квартиру навідує рідко. З 2013 року відповідач витрати по утриманню квартири не несе, контакт телефонний, письмовий та інший з ним не підтримує, так як відмовляється приймати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна у сплаті обов'язкових платежів.

Позивач звернувся письмово до відповідача з проханням визначити порядок користування квартирою, однак відповіді не отримав.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користування ізольовану кімнату площею 13,2 кв.м., відповідачу ізольовану житлову кімнату площею 10,8 кв.м. У спільному користуванні залишити підсобні приміщення: кухню, коридор, санвузол, ванну кімнату, балкон, комори.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 червня 2017 року позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділено у користування ОСОБА_8 ізольовану кімнату площею 13,2 кв.м., ОСОБА_6 ізольовану кімнату площею 10,8 кв.м.

Залишено у спільному користуванні сторін підсобні приміщення: кухню, коридор, санвузол, ванну кімнату, балкон, комори.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 червня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8 про визначення порядку користування житловим приміщення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між співвласниками квартири виникають спори щодо користування даною квартирою, сторони не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном. При цьому, відповідач ухиляться від утримання майна, чим порушує право позивача.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 є помилковим, не відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги є обгрунтовані і підтверджуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і дають підстав для скасування рішення суду.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 29 жовтня 2008 року ВМА № 653013, ОСОБА_9 подарувала квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 та ОСОБА_6 прийняли її в дар в рівних частинах (а.с. 10).

Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 11, 12-14).

Відповідно до довідки, яка видана КП «Соснівська СУБ» № 4162 від 15 вересня 2016 року, позивач ОСОБА_8 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Судом першої інстанції встановлено, що спірне житлове приміщення складається з 2-х житлових кімнат, площа однієї ізольованої кімнати - 10,8 кв.м., площа другої ізольованої кімнати - 13,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 43,2 кв.м.

Позивач в заяві стверджує, що оплату по утриманню даної квартири виконує самостійно. Відповідач проживає в іншому місці, квартиру навідує рідко. З 2013 року ОСОБА_6 витрати по утриманню квартири не несе, відмовляється приймати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна у сплаті обов'язкових платежів.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Норми вказаної статті свідчать про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Отже, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом. Так, за ст. 361 ЦК кожен співвласник наділений правом самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому, позивач ОСОБА_8 не мав право самостійно, не отримавши згоди відповідача ОСОБА_6, здійснювати перепланування квартири, що знаходиться в спільній частковій власності, а тому його вимоги позовної заяви про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають, оскільки вищезазначене перепланування квартири відбулося з порушенням встановленого порядку користування співвласниками спільного майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано належних та вмотивованих доказів, які дають підстави для задоволення позову.

За таких обставин, колегія судді апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно оцінив докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті та дав їм неналежну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Соснівського райолнногно суду м. Черкаси від 13 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням відовити повністю.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :