Справа № 370/1715/15-ц Головуючий у І інстанції Мазка Н.Б.
Провадження № 22-ц/780/1310/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 13.04.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, який мотивувало наступним:

06 серпня 2008 року між ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір № К2НСА7, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 6404,50 доларів США строком до 05 серпня 2011 року зі сплатою 16,92 % річних.

06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним кредитним договором. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 14 травня 2015 року заборгованість становила 23934,89 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 4019,33 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом 909,91 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 883,89 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 16970,43 доларів США, штраф (фіксована частина) 12,15 доларів США, штраф (процентна складова) 1139,18 доларів США. У звязку з наведеним позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з обох відповідачів на користь банку вказану заборгованість за кредитом та судові витрати по справі.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 22 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 виконано дії щодо погашення заборгованості за кредитом, а банком був пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Вважає, що позов підлягає до задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до положень пункту 12.6 укладеного між банком та позичальником кредитно-заставного договору від 06 серпня 2008 року, після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги підлягають задоволенню і погашеними лише у розмірі коштів, отриманих банком в результаті такого звернення стягнення. 27.05.2010 року відповідач ОСОБА_2 передав банку з метою погашення заборгованості за кредитом заставний автомобіль та уповноважив відповідною довіреністю від 21.06.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» бути своїм представником з усіх без винятку питань, в тому числі і з питання продажу вказаного автомобіля. 17.11.2010 року автомобіль був знятий з обліку. Лише 10.09.2013 року відбулася оцінка вказаного автомобіля, а 18.09.2013 року його було реалізовано. В той же день на рахунок відповідача поступили гроші від реалізації автомобіля, які були направлені на погашення заборгованості за кредитом. На підставі наведеного суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що станом на 27.05.2010 року відповідач ОСОБА_2 виконав всі дії щодо погашення заборгованості за кредитом, і не з його вини автомобіль був реалізований по збігу трьох років. За таких умов він виконав прийняті на себе зобовязання за кредитом.

В якості іншої підстави для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що автомобіль було передано 21.06.2010 року, а до суду банк звернувся лише 07.07.2015 року, відтак ним було пропущено строк позовної давності.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

По-перше, судом у своєму рішенні було наведено текст п. 12.6 кредитно-заставного договору від 06 серпня 2008 року, що не відповідає дійсності. Так, в зазначеному договорі вказаний пункт було викладено в наступній редакції: «Сторони погоджуються, що після звернення стягнення на Предмет Застави, Забезпечені Вимоги вважаються задоволеними та погашеними лише у розмірі (а) сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих Банком в результаті такого звернення стягнення та/або (б) вартості предмета застави, одержаного Банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на Предмет Застави), яка визначається за згодою Сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним Банком». Таким чином погашення заборгованості за кредитом або її частини шляхом реалізації предмета застави відбувається лише після фактичного здійснення такої реалізації на отриману від реалізації суму. Ні вказаний пункт, ні інші положення договору не містять умов, відповідно до яких передача банку предмета застави припиняє усі зобовязання боржника за кредитом, що існують на час такої передачі.

Боржником було надано банку довіреність на реалізацію авто, яка була проведена 18.09.2013 року. При цьому за вказаний період заборгованість позичальника (як і обовязок її погашення) існувала, відповідач не був позбавлений можливості вчиняти дії як щодо самостійної реалізації заставного майна, так і щодо погашення заборгованості іншим чином. Не оскаржував боржник й дій банку щодо порядку оцінки або реалізації заставного майна.

Зважаючи на наведене, висновок суду про припинення у боржника обовязку виконання договірних зобовязань у звязку з передачею заставного автомобіля не відповідає ні вимогам закону, ні положенням укладеного між сторонами договору.

По-друге, як вбачається з матеріалів справи, отримані 18.09.2013 року від реалізації заставного автомобіля кошти в той же день поступили рахунок відповідача та були направлені на часткове погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказане погашення відбувалося від імені та за уповноваженням позичальника відповідно до наданої ним довіреності. За таких умов 18.09.2013 року перебіг строку позовної давності відповідно до положень ст. 264 ЦК України було перервано частковим виконанням зобовязання. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Оскільки до суду позивач звернувся 07.07.2015 року, строк позовної давності ним пропущено не було.

На підставі наведеного та враховуючи неналежне виконання позичальником своїх зобовязань за кредитом, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за тілом кредиту та відсотками. В той же час решта позовних вимог до задоволення не підлягають.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

У справах даної категорії позивачем, серед іншого, має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, відтак й відповідність проведених банком нарахувань за кредитом. В той же час, з точки зору колегії суддів, в даному випадку вказані вимоги в повному обсязі виконані не були, оскільки представлені позивачем до суду розрахунки комісії, пені та штрафів не відповідають вимогам закону.

З наданого до суду розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що комісія за користуванням кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) нараховувалися банком в доларах США. Такі ж вимоги (стягнення заборгованості за вказаними видами нарахувань саме в доларах США) позивач заявив й у своєму позові. При цьому позивачем жодним чином не було доведено наявності у нього права здійснювати такі нарахування в іноземній валюті, а застосований ним порядок операцій не передбачений ні його ліцензією, ні чинним законом.

Відсутні й підстави для стягнення такої заборгованості у розмірі їх гривневого еквіваленту, оскільки нарахування за даними видами стягнень за кожним періодом (відтак і за кожною сумою нарахувань у вказані періоди) були проведені в іноземній валюті, згодом підсумовані і лише на час встановлення загального розміру заборгованості був визначений еквівалент таких нарахувань в національній грошовій одиниці. При цьому такий еквівалент визначався за курсом, що діяв на час проведення такої конвертації, який був відмінним від курсу, що діяв у кожен з періодів нарахування таких платежів. Зважаючи на наведене, вказані розрахунки не відповідають ні вимогам закону, ні реальним обставинам справи та не можуть бути прийняті судом. Оскільки належних розрахунків до суду представлено не було, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не було належним чином ні обґрунтовано, ні доведено своїх вимог в зазначеній частині, відтак вони до задоволення не підлягають.

Не підлягають до задоволення й позовні вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3, яка виступала поручителем перед банком за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним кредитом.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Умовами договору поруки встановлено, що він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором боржником або поручителем. При цьому строк дії поруки припиняється після спливу 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. У відповідності до положень розділу 11 кредитно-заставного договору у боржника виникає обовязок погашення кредиту в повному обсязі у разі виникнення події дефолту, яка в даному договорі встановлена зокрема й як затримання сплати позичальником платежів за кредитом більше ніж на 1 календарний місяць. З представленого розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що постійна заборгованість за кредитними платежами у позичальника виникла з 30.12.2008 року, відтак наступила визначена умовами кредитно-заставного договору подія дефолту. В той же час позов до поручителя було предявлено лише у липні 2015 року. Оскільки у 6-місячний строк кредитор не предявив позову до поручителя, порука припинила свою дію, що зумовлює відсутність правових підстав для задоволення даного позову в даній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного колегія суддів за результатами розгляду справи приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 листопада 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором К2НСА7 від 06 серпня 2008 року в сумі 4929 (чотири тисячі девятсот двадцять девять) доларів США 24 центи, що за курсом НБУ станом на 15.05.2015 року складає 101398 (сто одна тисяча триста девяносто вісім) гривень 41 копійка, а також 789 (сімсот вісімдесят девять) гривень 98 копійок судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_4