АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Департамент державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України про встановлення факту належності квартири на праві власності,

встановила:

у липні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що з початком бойових дій у м. Луганськ, він був вимушений переїхати до м. Києва, де зареєструвався як внутрішньо переміщена особа, однак у подальшому орендував житло у м. Бориспіль Київської обл., з якого у жовтні 2016р. у нього викрали правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру.

Заявник стверджував, що позбавлений можливості отримати дублікат документу, який підтверджує його право власності на квартиру, так як м. Луганськ є тимчасово окупованим.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року вказану заяву залишено без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, направити справу до Оболонського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Заявник посилається на невідповідність ухвали суду нормам процесуального права та неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки ним було надано копію ухвали судді Білокуракинського районного суду Луганської області від 20 червня 2017р. про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинської селищної ради про визнання права власності на квартиру, в якій роз'яснено позивачу право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та копію відповіді Міністерства юстиції України про неможливість видати дублікат права власності на квартиру, де також роз'яснено право заявника на звернення до суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника заінтересованої особи, який покладався на рішення суду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Справа № 756/9721/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/12416/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Майбоженко А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник, який втратив правовстановлюючі документи, може поновити своє порушене право шляхом пред'явлення відповідного позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального і

- 2 -

процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайновихчи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік справ, які розглядаються у порядку окремого провадження, наведено у ч. 2 ст. 234 ЦПК України, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення(пункт 5).

У частині 1 статті 256 ЦПК України зазначений перелік справ про встановлення факту, що має юридичне значення.

Даний перелік не містить норму, відповідно до якої встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна можливе у порядку окремого провадження.

Частиною 2 статті 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, законом передбачено порядок визнання права власності у разі втрати власником правовстановлюючого документу шляхом пред'явлення відповідного позову, а тому дане питання не може розглядатися у порядку окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не були враховані роз'яснення, надані у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», колегія суддів вважає безпідставним.

Пунктом 17 вищезазначеної постанови дійсно передбачено встановлення факту володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо власником був втрачений правовстановлюючий документ на цей будинок, і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.

Однак, зазначена постанова пленуму була прийнята в 1995р. та єдині зміни до неї внесені в 1998р. Однак, із 2004р. набрав чинності новий ЦК, у якому наявна ст. 392 ЦК, яка безпосередньо передбачає право власника майна пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

На вказані обставини також було звернуто увагу суддів у аналізі Верховного Суду України судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за 2010-2011р.р.

Крім того, заявником суду першої інстанції не було надано належних доказів неможливості відновлення правовстановлюючого документу.

Посилання заявника на те, вказані обставини підтверджуються листом Міністерства юстиції України від 15 червня 2017р., колегія суддів вважає безпідставними, так як у зазначеному листі тільки наведені норми права, які регулюють правовідносини з реєстрації права власності на нерухоме майно, а також право заявника на отримання дублікату правовстановлюючого документа. Однак, у даному листі не зазначено про неможливість видати дублікат такого документу. Крім того, до компетенції Міністерства юстиції України не віднесено вирішення питання про видачу дублікату правовстановлюючого документу.

Також заявником не було надано суду доказів, що нотаріальні архіви державних нотаріальних контор м. Луганська (де згідно відомостей з реєстру права власності на нерухоме майно від 1 квітня 2017р. реєструвалося право власності заявника) знаходяться у м. Луганськ, територія якого тимчасово непідконтрольна Україні.

Посилання заявника на наявність ухвали судді Білокуракинського районного суду

- 3 -

Луганської області від 20 червня 2017р. про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, не може бути підставою для скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва, оскільки ухвала суддею Білокуракинського районного суду Луганської області суперечить нормам процесуального права, які не передбачають можливості відмовити у відкритті провадження у справі на підставі роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України. Також на стадії відкриття провадження у справі суддя не може прийти до висновку про відсутність заперечень відповідача проти права позивача.

Крім того, наявність зазначеної ухвали судді не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду у встановленому ст. 392 ЦК України порядку.

Згідно ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що дана заява не підлягає розгляду у порядку окремого провадження і її необхідно залишити без розгляду, а позивачу роз'яснено його право звернутися до суду у порядку позовного провадження.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про залишення заяви без розгляду правильно застосовані норми процесуального права, тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: