Головуючий у 1-й інстанції Якішина О.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14.06.2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 00253, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу - комбайн КЗС-1218 «Полессе GS12» та передати його в користування позивачу на умовах цього договору і згідно з чинним законодавством. В цей же день позивачем було сплачено авансом, що є платежем за складання договору, 100000 грн., а наступного дня ще 10000 грн., що складає 10% від ціни транспортного засобу. У звязку з відсутністю у відповідача обумовленого договором предмету лізингу,01.07.2016 р. написав письмову вимогу про розірвання договору та повернення сплаченого авансу, проте, відповідачем була надана письмова відповідь, згідно якої зазначений договір лізингу розірваний за заявою позивача, тому сплачені кошти не підлягають поверненню відповідно до п.12.1 договору, оскільки є коштами за оформлення договору.

Вважає умови договору такими, що порушують його права як споживача та є несправедливим. Так , сплачені 110000 гривень вважав частиною вартості автомобіля, оскільки в іншому випадку не погодився би на сплату такої винагороди за підготовку документів, яка явно не відповідає обсягу робіт. Також наголошував на несправедливість умов договору та його недійсність згідно положень ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відсутність в договорі будь-яких положень щодо відповідальності лізингодавця та продавця за невиконання умов договору; встановлення жорстких обовязків позивача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця; надання продавцю права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця. За змістом договору, передбачено застосування до позивача штрафних санкцій за небажання змінювати умови укладеного договору та неможливість його виконання ТОВ«СОУЛ-Україна», що свідчить про несправедливі умови договору. Також вказував на те, що договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим.

Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №00253 від 14.06.2016 року, укладений між ТОВ «СОУЛ-Україна» та ОСОБА_2, стягнути з ТОВ «СОУЛ-Україна» на користь ОСОБА_2 110 000,00 грн. та понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00253 від 14.06.2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «СОУЛ-Україна». Стягнуто з ТОВ «СОУЛ-Україна» на користь ОСОБА_2 сплачений платіж за оформлення договору в сумі 110000 грн., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 1680 грн., а всього 111680 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи,просить скасувати рішення суду першої інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі

У судове засідання,призначене на 04.04.2017 року, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи,до суду не зявились, позивач надав заяву про слухання справи за його відсутність.

У судові засідання, призначені на 14.03.2017 року,28.03.2017 року та 4.04.2017 року, відповідач ,належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи,до суду не зявився, про що свідчать звіти про доставлення електронних листів- повідомлень про виклик до суду (а.с. 88,89-90, 97,98-99,105-106). За таких обставин,з урахуванням вимог ч.2 ст.305 та ст. 303-1 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, та відхиляє клопотання представника відповідача від 03.04.2017 року про відкладення розгляду справи із посиланням на зайнятість у іншому судовому процесі.

Заслухавши суддю - доповідача,дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванний договір фінансового лізингу за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, що 14.06.2016 року між ТОВ «СОУЛ-Україна» (лізингодавець) і ОСОБА_2 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб - комбайн КЗС-1218 «Полессе GS12». ( а. с. 12-22).

Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 1 100 000 грн ( а.с. 23).

На виконання умов договору позивач 14.06.2016 року сплатив на рахунок ТОВ « СОУЛ-Україна» 100 000 гривень та 15.06.2016 10000 коштів згідно з умовами договору (а.с. 24, 25).

01.07.2016 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ«СОУЛ-Україна» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, у завязку з тим, що обумовленого договором товару відповідач йому не надав.

Листом від 10 серпня 2016 року ТОВ «СОУЛ-Україна» повідомило позивача про те, що договір розірвано на підставі його заяви від 01.07.2016 року, проте, сплачені ним кошти у розмірі 110 000 гривень за оформлення договору поверненню не підлягають .( а.с. 27)

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно з умовами договору, а саме- параграфу «Визначення термінів», Платіж за оформлення договору- це першочерговий одноразовий платіж,який сплачує лізінгоодержувач за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів иа укладення Договору та становить 110000 грн., тобто 10% від погодженої вартості предмету лізингу.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що згідно з оспорюваним договором в пункті 12.1 договору лізингоодержзувач, який сплатив платіж за оформлення договору та частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір. При цьому лише 20% від сплаченого платежу за оформлення договору повертається споживачу.

Відповідно до п.3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувчем протягом трьох місяців. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти у порядку, визначеним п. 12.7 договору, тобто за мінусом 20 відсотків від сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу.При цьому (!) платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. ( п.12.7)

Таким чином, за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки, одержує від останнього вигоду у розмірі 20% від сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу та платежу за оформлення договору.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п.12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми платежу за оформлення договору.

Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Судом у свою чергу встановлено, що укладений договір лізингу не був нотаріально посвідчений, що суперечить вимогам ст. 210 та 640 ЦК України.

З огляду на зазначене у справі, суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, а також від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості.

Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено, у звязку з чим, остання підлягає відхиленню.

При цьому колегія суддів зауважує, що судове рішення, яке є предметом перегляду, 21.03.2017 року відповідачем ТОВ «СОУЛ-Україна» виконане у повному обсязі, та позивач ОСОБА_2 отримав від ТОВ «СОУЛ-Україна» 111 680 гривень, про що свідчить чек про отримання готівки даної суми одержувачем ОСОБА_2 та його особиста заява на адресу Апеляційного суду, в якій він повідомляє, що ним отримані дані кошти від відповідача та претензій до даного товариства він не має. ( а.с. 113-115)

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» відхилити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_4

ОСОБА_5