АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, Виробничо-комерційного Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс» про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 банк Аваль» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 30 червня 2011 року між АТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/42-0-1/67, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2 101 264,71 грн. із сплатою процентів в розмірі 17% річних строком до 17 лютого 2015 року.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 30 червня 2011 року між Банком та ВК ТзОВ «Агроекс» укладено договір поруки № 12/42-0-1/80.

З 28 липня 2014 року ОСОБА_3 належним чином не виконує зобовязання, внаслідок чого станом на 23 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 100 215,48 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 964 307,71 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов»язання в розмірі 135 907,77 грн.

№22ц-442/17 Головуючий у І інстанції Олексюк Т.І.

Категорія 19.27 Суддя-доповідач ОСОБА_4

Позивач просив стягнути зазначену заборгованість солідарно із ОСОБА_3 та ВК ТОВ «Агроекс».

Після неодноразових уточнень позовних вимог позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 21.04.2016 року у розмірі 2 566 690,32 грн., з яких: 959307,71 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 148724,12 грн. - заборгованість по відсотках, 683 896,29 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 774762,20 грн. пеня за період з 21.01.2015 року по 21.09.2015 року.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір не містить детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту для споживача. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи неможливо підтвердити розмір заборгованості за кредитним договором від 30.06.2011 року. Надані банком матеріали не містять первинних документів про видачу відповідачу кредиту в безготівковій формі в національній валюті, не містять банківських виписок (регістрів бухгалтерського обліку) по проведених господарських операціях, зокрема, що стосується обліку нарахування та сплати тіла кредиту, відсотків, комісій, штрафів, пені. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що банком не надано належних та допустимих доказів про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_3 та розміру такої за кредитним договором від 30 червня 2011 року.

Проте такий висновок суду є помилковим.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Установлено, що 30 червня 2011 року між АТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/42-0-1/67, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2 101 264,71 грн. із сплатою процентів в розмірі 17% річних строком до 17 лютого 2015 року (т.1 а.с.8-14).

Відповідно до п.4 кредитного договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати Позичальником ануїтетних платежів.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 30 червня 2011 року між Банком та ВК ТзОВ «Агроекс» укладено договір поруки № 12/42-0-1/80 (т.1 а.с.15-16).

26 червня 2013 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений додатковий договір №014/42-0-1/67/1 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, відповідно до якого графік погашення кредиту був викладений у новій редакції та викладена «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки згідно стандарту продукту» у вигляді Додатку №2 (а.с.17-19).

13 листопада 2013 року між Банком та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №014/42-0-1/67/2 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, відповідно до якої розділ 7 «Банківська таємниця» був доповнений пунктом 7.8 (а.с.20-21).

08 травня 2014 року між Банком та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №014/42-0-1/67/3 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, відповідно до якої пункт 3 частини 1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» був викладений у новій редакції, підпункти 1.4.1.6, 1.4.1.7, 1.4.1.8 пункту 1.4 «Плата за користування кредитом» виключені, підпункти 1.4.1.4, 1.4.1.5 пункту 1.4 Плата за користування кредитом» викладені в новій редакції, графік погашення кредиту був викладений у новій редакції та викладена «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки згідно стандарту продукту» у вигляді Додатку №2 (а.с.22-24).

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що з 28 липня 2014 року ОСОБА_3 неналежно виконує зобовязання, внаслідок чого станом на 21 квітня 2016 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 566 690,32 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 959 307,71 грн., заборгованості по відсотках в розмірі 148 724,12 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов»язання в розмірі 683 896,29 грн., пені за період з 21.01.2015 року по 27.08.2015 року в розмірі 774 762,20 грн. (т.1 а.с.206-207).

Є безпідставними посилання суду як на підставу відмови в задоволенні позову на відсутність доказів отримання кредиту в безготівковій формі в національній валюті, оскільки позичальник не оспорював кредитний договір. Крім цього, він тривалий період часу, зокрема, до 17.10.2014 року сплачував кредит, тим самим визнавав обставини отримання кредиту.

Що стосується висновку судово-економічної експертизи, то колегія суддів приходить до висновку, що вказаний висновок експертизи не може бути покладений в основу рішення, оскільки експертом не була надана відповідь на поставлені перед ним питання.

Зокрема, у висновку проведеної по справі судово-економічної експертизи №СЕ-6-5-2.16 від 14 листопада 2016 року експерт вказує на те, що в матеріалах справи відсутні первинні документи про отримання боржником ОСОБА_3 грошових коштів в безготівковій формі в національній валюті, відсутні квитанції (первинні документи бухгалтерського обліку) та банківські документи (платіжні доручення, меморіальні ордери, банківські виписки) щодо проведення оплати ОСОБА_3 на користь банку за кредитним договором, дає оцінку сукупній вартості кредиту та реальній процентній ставці та приходить до висновку про неможливість встановлення факту видачі кредиту та відповідно підтвердження розрахунку заборгованості (т.3 а.с.21-81).

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, поклавши в основу рішення висновок експертизи, не надав правової оцінки іншим доказам, наявним в матеріалах справи, а також не надав належної оцінки запереченням позивача на висновок експертизи та не перевірив доводи позивача про порушення ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, а тому передчасно прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль».

Крім цього, судом першої інстанції взагалі не було досліджено розрахунку загальної заборгованості наданого позивачем.

Зокрема, колегія суддів не може погодитись з висновком судово-економічної експертизи про неможливість підтвердження розміру заборгованості у зв»язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів про отримання боржником кредитних коштів та про його сплату, а також в частині надання оцінки щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Так, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 червня 2011 року. Відповідач ОСОБА_3 не звертався до суду із зустрічним позовом про визнання договору кредиту від 30 червня 2011 року недійсним з підстав неотримання ним кредитних коштів та з підстав Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо невідповідності зазначеній в договорі процентної ставки реальній, не зазначення в договорі сукупної вартості кредиту, тощо.

Крім цього, відповідач ОСОБА_3 тривалий час сплачував заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2011 року, що свідчить про визнання ним факту отримання коштів.

В матеріалах справи містяться квитанції про сплату боржником ОСОБА_3 коштів на погашення кредиту від 30.06.2011 року та виписки по рахункам боржника. Зазначені в квитанціях суми коштів відображені в розрахунку заборгованості, наданому банком. Відповідач ОСОБА_3 не оспорював обставини сплати ним цих коштів. Крім цього, не посилався на обставини сплати ним будь-яких інших коштів, які би банком не були враховані в розрахунку заборгованості.

Що стосується оцінки експертом про сукупну вартість кредиту та процентної ставки, то суд першої інстанції не звернув уваги, що експерт давав висновок з врахуванням Генеральної кредитної угоди від 18 серпня 2008 року №014/05/744, яка не була предметом спору у даній справі і не повинна враховуватись, оскільки кредитний договір від 30 червня 2011 року був окремим кредитним договором, який видавався для рефінансування існуючої заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року. В кредитному договорі від 30 червня 2011 року сторонами були погоджені всі істотні умови, а тому безпідставним у висновку експерта є вирахування реальної процентної ставки з врахуванням Генеральної кредитної угоди від 18 серпня 2008 року.

Колегія суддів вважає, що наданих позивачем доказів достатньо для встановлення наявності заборгованості ОСОБА_3 перед Банком станом на 21 квітня 2016 року. З наданого банком розрахунку вбачається, що останнім у відповідності до умов договору правильно обрахований розмір заборгованості за кредитним договором. Даний розрахунок не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Разом з тим, із заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2, крім пені за несвоєчасне виконання зобов»язання, просить також стягнути штраф, передбачений п.4.3 кредитного договору від 30 червня 2011 року та повторну неустойку.

Колегія суддів вважає, що зазначені штрафні санкції задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Обгрунтовуючи стягнення штрафу в розмірі 52531,61 грн., ОСОБА_2 посилався на пункт 4.1.3 кредитного договору від 30 червня 2011 року про те, що у разі невиконання пункту 2.3.9 кредитного договору позичальник сплачує кредитору неустойку в розмірі 0,5% (але не менше 500 грн.) від суми кредиту за кожне порушення (т.1 а.с.205 зворот).

Дана вимога в позовній заяві не відповідає умовам кредитного договору.

Так, пункт 4.1.3 кредитного договору від 30 червня 2011 року передбачає право Банку за невиконання зобов»язань, передбачених п.п.2.3.8-2.3.13 даного Договору, збільшити процентну ставку на 2% річних з розрахунку Річної бази нарахування процентів.

Пункт 2.3.9 кредитного договору пов»язаний з предметом іпотеки та договорами страхування.

Проте, Банк в позовній заяві не обгрунтовував порушення позичальником свого зобов»язання по сплаті кредиту, що пов»язані із збереженням предмету іпотеки або укладанням договорів страхування предмету іпотеки.

За таких обставин нарахування Банком штрафу в розмірі 52531,62 грн. є безпідставним.

З тексту позовної заяви також вбачається, що ОСОБА_2 просить стягнути з відповідачів пеню виходячи із облікової ставки Національного банку України в розмірі 774762,20 грн. (т.1 а.с.205 зворот).

Колегія суддів вважає, що вказаний розмір пені задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.551 ЦК України розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Пункт 4.1.1 Кредитного договору від 30 червня 2011 року передбачає нарахування Банком пені від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, що ОСОБА_2 нараховував позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. Розмір пені станом на 21 квітня 2016 року становить 683896,29 грн. і дане нарахування пені відповідає умовам кредитного договору (т.1 а.с.206-207).

В той же час, ОСОБА_2 також нарахував позичальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від всієї суми договору (тіла кредиту) за період з 21.01.2015 року по 27.08.2015 року. Даний розмір пені становить 774762,20 грн. Колегія суддів вважає, що нарахування зазначеної пені не відповідає умовам кредитного договору, оскільки нарахування пені пов»язано із простроченою сумою заборгованості, а не всією сумою отриманого кредиту. Крім цього, нарахування такої пені становить подвійну відповідальність позичальника, оскільки в розрахунок пені в розмірі 683896,29 грн. вже увійшов період нарахування з 21.01.2015р.-27.08.2015р. та розмір облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3

Зокрема, колегія суддів вважає, що із ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» слід стягнути заборгованість за кредитним договором №014/42-0-1/67 від 30 червня 2011 року станом на 21 квітня 2016 року в розмірі 1 791 928,12 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 959 307,71 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 148 724,12 грн., пені за прострочення зобов»язання в розмірі 683 896,29 грн.

В задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення штрафу в розмірі 52531,62 грн. та пені в розмірі 774762,20 грн. слід відмовити.

Що стосується позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» до ВК ТОВ «Агроекс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, то колегія суддів вважає, що провадження по справі в цій частині слід закрити, виходячи з наступного.

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням цього суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 01 липня 2015 року у справах № 6-467цс15 та № 6-745цс15, а також у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, які є обов'язковими для застосування.

Із матеріалів справи вбачається, що юридична особа ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» звернулася до суду з позовом до фізичної особи ОСОБА_3 як боржника та юридичної особи ВК ТОВ «Агроекс» як поручителя за кредитним договором.

Тобто позивач в одному провадженні об'єднав вимоги, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинств, оскільки спір між юридичними особами є господарським, а за участі фізичної особи - цивільним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ВК ТОВ «Агроекс» підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу, за пред»явлення позову та апеляційний перегляд (т.1 а.с.3, т.4 а.с.9) становить 13755,02 грн. та підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог в розмірі 9602,38 грн. (1791928,12 грн. стягнута сума від 2566690,32 грн. яку банк просив стягнути становить 69,81 %. 69,81% задоволеної суми від сплаченого судового збору в розмірі 13755,02 грн. становить 9602,38 грн.).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства «ОСОБА_2 Аваль» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/42-0-1/67 від 30 червня 2011 року станом на 21 квітня 2016 року в розмірі 1 791 928,12 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 959 307,71 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 148 724,12 грн., пені за прострочення зобов»язання в розмірі 683 896,29 грн.

В іншій частині позову до ОСОБА_3 відмовити.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до Виробничо-комерційного Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс» про стягнення заборгованостіза кредитним договором №014/42-0-1/67 від 30 червня 2011 року закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» судові витрати в розмірі 9602,38 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис

Судді: підписи

З оригіналом згідно: