Справа № 2/2506/1983/11 Провадження № 22-ц/795/70/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Логвіна Т. В. Доповідач - Бечко Є. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення боргу.

Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при ухваленні рішення від 19 травня 2010 року кредитний договір №CNSLAW00420063 від 25 грудня 2007 року не розірвано, а тому відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання не припинено, бо належним чином не виконане.

Апелянт зазначає, що виходячи з системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається також на правову позицію Верховного суду України, яка висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року.

Також апелянт вважає, що позивач здійснив всі необхідні заходи щодо продажу предмета застави, але по причинах, від нього незалежних, реалізувати автомобіль в рахунок погашення заборгованості так і не вдалось. Проте вказана обставина не є перешкодою для звернення позивача з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем було обрано спосіб судового захисту свого права шляхом звернення стягнення на предмет застави за відсутності одночасного заявлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням суду, що набрало законної сили та підлягає виконанню, дані вимоги були задоволені, позивач не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги шляхом реалізації предмета застави, який знаходиться в нього на зберіганні, з врахуванням чого на даний час неможливо визначити розмір заборгованості станом на 25 березня 2011 року.

Судова колегія вважає, що даний висновок суду першої інстанції є невірним.

Судом першої встановлено, що 25 грудня 2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №CNSLAW00420063. Згідно даного кредитного договору ПАТ КБ ПриватБанк надав відповідачу кредит у розмірі 43072, 67 доларів США на строк до 24 грудня 2014 року на купівлю автомобіля, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,76 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.10-15 т.1).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 25 грудня 2007 року було укладено договір застави рухомого майна (а.с.5-9 т.1).

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 травня 2010 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNSLAW00420063 від 25 грудня 2007 року в розмірі 33837,37 доларів США, еквівалентному 270362 грн. 98 коп. за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Hyndai Tuсson, 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_7, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанком», з укладенням від імені продавця договору купівлі-продажу предмету застави будь-яким способом з іншою стороною - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням «ПриватБанку» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.73-76 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що на даний час зазначене рішення суду не виконане, предмет застави передано позивачу лише 23 лютого 2016 року, заставлене майно в установленому законом порядку позивачем не реалізовано (а.с.233 т.1).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Банк має право, зокрема звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою - покупцем від імені заставодавця (п.24 договору застави).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі ст.572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою ст.20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до ст.590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року у справі №6-10цс13.

Як свідчать матеріали справи, порядок застосування процедури звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження сторони погодили у договорі, що не суперечить п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

Оскільки рішення суду від 19 травня 2010 року ОСОБА_7 виконано не було, тому відсотки за користування кредитом продовжувались нараховуватись.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом, такі підстави зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачені умовами договору та ЦК України.

Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження та, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно розрахунку заборгованості позовних вимог, який не спростовується відповідачем, заборгованість ОСОБА_7 становить 31 187 доларів 65 центів США заборгованості по кредиту, 6 353 долари 64 центи США заборгованості по відсотках, 2640 доларів 68 центів США заборгованості по комісії, 12408 доларів 91 цент США пені, а разом 52590 доларів 88 центів США. Разом з тим, сума пені, як санкція за неналежне виконання зобов'язань підлягає стягненню в національній валюті. Згідно даних розрахунку, відповідна сума пені становить 98 774 грн. 92 коп. Стягненню підлягає неспростована сума позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило 1820 грн. 00 коп. судового збору (а.с.1 т.1) та при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплатило 1870 грн. 00 коп. (а.с.245 т.1), які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_7 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2016 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 31 187 (тридцять одну тисячу сто вісімдесят сім) доларів 65 центів США заборгованості по кредиту, 6 353 (шість тисяч триста п'ятдесят три) долари 64 центи США заборгованості по відсотках, 2640 (дві тисячі шістсот сорок) доларів 68 центів США заборгованості по комісії, а разом 40 181 (сорок тисяч сто вісімдесят один) долар 97 центів США.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 98 774 (дев'яносто вісім тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 92 коп. пені.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 3690 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: