АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Яровенко Н.О.
Справа №755/2552/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_3, про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.10.2014 року по справі №1614/14,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі №1614/14 від 02 жовтня 2014 року в справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У мотивування вимог посилався на те, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір споживчого кредиту.

Третейським судом ухвалено рішення у спорі, який не підвідомчий третейському суду з урахуванням положень п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських відносин, за винятком справ у спорах про захист прав споживачів.

Крім того, при вирішенні спору третейським судом допущено порушення норм матеріального права, а саме, третейським судом не надано оцінку вимогам банку, який пред'явив позов до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором поза межами строків позовної давності, та не враховано положення ч.4 ст.599 ЦК України в частині пред'явлення вимог до поручителя, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також, зазначав, що рішення третейського суду він не отримав, мав змогу ознайомитись з рішенням третейського суду лише 22 січня 2016 року, що підтверджується супровідним листом Дніпровського районного суду міста Києва від 13 січня 2016 року, тому строк на оскарження рішення третейського суду пропущено з поважних причин.

Враховуючи наведене просив суд: - поновити пропущений процесуальний строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 жовтня 2014 року; - постановити ухвалу про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 жовтня 2014 року у справі №1614/14 та закриття провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.10.2014 року по справі №1614/14 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.10.2014 року по справі №1614/14.

Зазначає, що третейським судом ухвалено рішення у спорі, який не підвідомчий третейському суду з урахуванням положень п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений, що підтверджується розпискою про вручення поштового відправлення 22.11.2017 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є поручителем, який в свою чергу не є споживачем банківських послуг, а тому спір в цій частині підвідомчий третейському суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 06 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №2008/35-19/052.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 06 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №06-09/1354. (а.с.67)

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

У п. 5.2 Договору поруки сторони погодили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків (третейський суддя Ярошовець В.М.) від 02 жовтня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 575 420 грн. 12 коп. та третейський збір в сумі 6154 грн. 20 коп. (а.с.61-65)

Звертаючись в суд з заявою про скасування рішення третейського суду ОСОБА_2 посилався на те, що третейським судом ухвалено рішення у спорі, який не підвідомчий третейському суду, оскільки на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейській суди», ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди»доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року в справі № 6-2074цс15.

Окрім того, у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15 зазначено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 27.01.2016 року в справі №6-2712цс15 та від 03.02.2016 року в справі №6-2630цс15.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Укрсоцбанк» надано кредит позичальнику ОСОБА_3, яка з заявою про скасування рішення третейського суду не зверталася.

В свою чергу, ОСОБА_2 який є поручителем, звернувся до суду з заявою про скасування рішення третейського суду в цілому.

Відповідно до положень статті 553 Цивільного кодексу України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання.

Порука є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або як договір про намір здійснити такі дії.

За таких обставин, до відносини між кредитором та поручителем за кредитним договором не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки поручитель не є споживачем послуг у розумінні цього Закону та не є споживачем за договором поруки.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-171цс15 та від 27.04.2017 року, які згідно з вимогами ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено вище, ОСОБА_2 при укладенні договору поруки, який містить у собі третейське застереження, самостійно обрав спосіб захисту своїх прав та інтересів у разі виникнення спору - саме у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків, письмова форма третейської угоди сторонами дотримана.

Доказів, які мали підтвердити, що ОСОБА_2 у встановленому порядку звертався до суду з позовом щодо оспорювання третейського застереження, яке викладено у п.5.2 Договору поруки суду не надано.

Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до скасування рішення третейського суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, оскільки у даному правовому спорі поручитель, ОСОБА_2, не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", а тому положення цього Закону на правовідносини, які виникли між банком та поручителем не поширюється і такий спір підвідомчий третейському суду.

Також судом вірно зауважено, що посилання ОСОБА_2 на пропуску банком 6-місячного строку для звернення з позовом до поручителя, як на підставу для скасування рішення третейського суду не можуть бути прийняті до уваги, оскільки статтею 389-5 ЦПК України не визначено такої підстави для скасування рішення третейського суду як пропуск банком шестимісячного строку для звернення з позовом до поручителя. Питання про визнання договору поруки припиненим розглядається в позовному провадженні.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді В.А.Шебуєва

М.І. Оніщук