Справа № 347/1232/16
Провадження № 22-ц/779/1843/2017
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І. В. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.,

суддів Малєєва А.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Рожнівська сільська рада Косівського району про визнання заповіту недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Рожнівська сільська рада Косівського району про усунення від права на спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 06 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільно проживали зареєстрованому шлюбі з 1952 по 1966 роки, а в 1973 році розірвали шлюб. Він народився у 1953 році і є єдиним їхнім сином. 22.01.2016 року його батько ОСОБА_6 помер та згідно заповіту, посвідченого Рожнівською сільською радою 11.01.2016 року, все належне йому майно заповів ОСОБА_2 Зазначав, що даний заповіт було складено та посвідчено із порушенням закону, оскільки спадкодавець на час складання заповіту через важку хворобу перебував у безпорадному стані, так як у нього стався інсульт. Вважав, що як єдиний син ОСОБА_6, має право на частину його майна, а даний заповіт не відповідає внутрішній волі померлого та складений із порушення його права на вільне волевиявлення. Просив позов задовольнити та визнати вищевказаний заповіт недійсним.

12 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що ОСОБА_6 виявив бажання скласти заповіт на його користь самостійно. Однак, через те, що спадкодавець перебував у хворобливому стані, даний заповіт було складено у нього з дотримання вимог закону. ОСОБА_6, складаючи заповіт на його користь усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними і бажав скласти заповіт, оскільки він піклувався за спадкодавцем. ОСОБА_4 ухилявся в наданні допомоги своєму батькові ОСОБА_6, не відвідував його ні вдома, ні в медичному закладі. Просив в позові ОСОБА_4 відмовити, його зустрічний позов про усунення від права спадкування задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду від 06 листопада 2017 року в задоволенні позову як ОСОБА_4 так і ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні його позову та задовольнити поданий ним позов, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, покійний ОСОБА_6 був людиною похилого віку, потребував догляду та матеріальної допомоги. На протязі багатьох років ОСОБА_4 не провідував батька, прийшов провідати тільки один раз 10.01.2016 року, коли почув, що батько хворий. Не врахував суд того, що ОСОБА_4 давав пояснення, що він знав, що батько хворів, але допомоги йому не надавав. Вказує на те, що покійний хворів протягом останніх 13 років та в звязку з цим перебував на диспансерному обліку. Відповідно до рішення Рожнівської сільської ради від 28.03.2014 року він був призначений опікуном над ОСОБА_6 Зазначає також, що ОСОБА_4 не допомагав батькові матеріально та не здійснював догляд, що підтвердили свідки в судовому засіданні. Апелянт постійно возив покійного в лікувальні заклади та надавав йому допомогу. ОСОБА_4 на протязі тривалого часу не бажав належним чином виконувати свої обовязки по відношенню до хворого батька.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при складанні оскаржуваного заповіту спадкодавець ОСОБА_6 володів повною цивільною дієздатністю, а його волевиявлення було вільним, що підтвердили свідки і складений ним заповіт відповідає вимогам закону.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржує, тому відповідно ч.1 ст.303 ЦПК України не перевіряється.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на те, що відповідно ст.60 ЦПК України позивачем не подано суду доказів того, що спадкоємець ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Висновок суду в цій частині відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, поданих судом у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1952 по 1973 роки перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого 1953 року народився ОСОБА_4 Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 помер 22 січня 2016 року, після смерті якого відкрилася спадщина. За життя спадкодавцем 11 січня 2016 року складено заповіт, який посвідчений секретарем Рожнівської сільської ради ОСОБА_8 згідно з яким на випадок смерті ОСОБА_6 заповідав все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, ОСОБА_2 (а.с.19).

На підставі наявних у справі доказів, зокрем, даних, які містяться у довідці амбулаторії загальної практики сімейної медицини №29 від 29 липня 2016 року про перебування спадкодавця при здоровому глузді та розумінні значення своїх дій (а.с.62), а також пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 до смерті не перебував у безпорадному стані і не потребував допомоги від сина ОСОБА_4

Крім цього, встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_4 умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцю, усвідомлював цей обов'язок і мав можливість його виконувати, але не вчиняв необхідних дій.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки позивачем не подано доказів про перебування у безпорадному стані та потребі сторонньої допомоги спадкодавцю та його син умисно ухилявся від надання спадкодавцю такої допомоги, тому підлягає усуненню від права на спадкування за законом.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про потребу спадкодавця у сторонній допомозі, так як саме ОСОБА_2 рішенням сільської ради від 28 березня 2014 року визнано таким, що здійснює догляд за спадкодавцем (а.с.216).

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Косівського районного суду від 06 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Малєєв

ОСОБА_12