ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1997/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леонтьєва В.В., Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - житлово-будівельний кооператив «Молодіжний - 20», про встановлення факту спільного проживання однією сім»єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на його частку, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з даним позовом. Мотивуючи тим, що в період шлюбу вони вирішили придбати власне житло шляхом пайової участі у його будівництві через житлово-будівельний кооператив. З цією метою відповідачка вступила у житлово-будівельний кооператив. Будівництво квартири через пайові внески у житлово-будівельний кооператив було профінансовано у період перебування у шлюбі з сімейного бюджету, при цьому більшість платежів здійснював особисто він. Зазначив, що після завершення будівництва житла і здачі його в експлуатацію, незважаючи на розлучення, вони вселилися у побудовану квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордера № 102 від 29 березня 1994 року, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради, як сім'я у складі 3 осіб - він, відповідачка та їх дочка. На даний час у спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачка з дочкою, які були вселені на підставі ордера. Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 19 березня 1993 року між ним та відповідачкою був розірваний шлюб, на підставі якого видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 30 березня 1993 року. 05 грудня 2007 року відповідачка отримала свідоцтво про право приватної власності на спірну кооперативну квартиру та зареєструвала свої права на нерухоме майно без урахування його частки у її придбанні.Вважає, що спірна кооперативна квартира не є її приватною власністю, а є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири. Оскільки між ними шлюб було розірвано 30 березня 1993 року, проте вони продовжували проживати єдиною сім»єю, у зв»язку з чим просить встановти факт спільного проживання єдиною сім»єю без шлюбу в період з 01 квітня 1993 року по 23 листопада 2013 року, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представником ОСОБА_4, діючий на підставі довіреності від 17 січня 2017 року (а.с.80), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити в редакції уточнених (збільшених) позовних вимог від 23 січня 2017 року (а.с. 87-97).

В судовому засіданні відповідачка та її представник ОСОБА_5, діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 18 січня 2017 року (а.с.81), позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимоги із застосуванням строку позовної давності.

Третя особа - житлово-будівельний кооператив «Молодіжний - 20», який був залучений до участі у справі за ініціативи суду ухвалою від 23 березня 2017 року (а.с.133-134), в судове засідання повторно не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності їх представника.

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, свідчення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям; в шлюбі перебували з 14 травня 1988 року, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис № 838, який розірвано рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 09 березня 1993 року (а.с.17).

Свідоцтво про розірвання шлюбу видано 30 березня 1993 року (а.с.18).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

До укладення шлюбу відповідачка отримала ордер на право зайнятт житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 (а.с.115), в яку вподальному - 30 червня 1988 року (а.с.15) з її дозволу був зареєстрований позивач, та як єдинозареєстрована особа в подальшому приватизував одноособово вказану квартиру на своє ім»я, що не спростовується сторонами.

Й наразі позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.115).

З метою придбання житла (квартири) ОСОБА_3 з 05 листопада 1992 року стала членом ЖБК «Молодіжний - 20» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10 грудня 1992 року № 68/2 (а.с. 112).

Як встановлено в ході розгляду справи повна вартість (сума пайового внеску) квартири АДРЕСА_1 на момент завершення будівництва становила 47 540 000 карбованців, яка слачена ОСОБА_3 остатнім платежем 28 листопада 1995 року вцілому, що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу та платіжними квитанціями про сплату вказаних коштів саме вказаною особою (а.с.112).

З доданих сторонами квитанцій про оплату пайових внесків вбачається, що оплата відповідачкою здійснювалася поетапно в період з 01 грудня 1992 року по 28 листопада 1995 року включно.

За рік після розірвання шлюбу, а саме - 29 березня 1994 року ОСОБА_3 як члену житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний-20» виконавчим комітетом київської міської ради народних депутатів на сім»ю із двох осіб: ОСОБА_3 (вона), ОСОБА_8 (її дочка) видано ордер № 102 на право зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, яка складається із двох кімнат житловою площею 30, 4 кв м (а.с.20).

Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. (ч.1 ст. 15 Закону Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-XII, який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України").

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 19 березня 1993 року (а.с.17). у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке набуло чинності, встановлено, що ОСОБА_3 до ОСОБА_2 півроку від березня 1993 року, тобто з жовтня 1992 року не підтримували подружніх стосунків, не вели спільного господарства, мали різні бюджети (а. с. 17).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені вищезазначеним рішенням мають преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Окрім того, факт спільного ведення госпродарства в період сплати пайових внесків за квартиру не доведений й показами свідків як з боку позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7, так й свідком з боку відповідачки - ОСОБА_8 Так, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 вказали, що сторін знали як сусідів та подружжя, проте достойменно їм не відомо, чи вели вони спільне господарство. Свідок ОСОБА_8 вказала, що її батьки - сторони мали погані відносини, спільного госпорадство не вели задовго до розлучення, оскільки позивач (її батько) влаштовував скандали, сварки, вона з матір»ю жили в окремій від нього кімнаті, потерпали від агресивної поведінки позивача, мали місце побої батьком матір, неодноразово звертались до дільничного інспектора правоохоронного органу.

Свідоцто про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримано нею на її ім"я 05 грудня 2007 року, виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 листопада 2007 року № 2117-С (а.с.128), що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаним свідоцтвом та рішенням державного реєстратора.

Як вбачається із відомостей державного реєстратора речових прав на нерухоме майно вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності одноособово на відповідачку.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Відтак підстав вважати, що спірна квартира набута подружжям в період шлюбу немає, оскільки лише частка її балансової вартості сплачена ОСОБА_3 як членом кооперативу до розірвання шлюбу (в шлюбі), решта коштів - після розірвання шлюбу (а.с.112), тобто поза шлюбом, тому вважається набутою ОСОБА_3 одноособово поза шлюбом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов»язковій державній реєстрації.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч.4 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 2004 року).

Будь-які докази, які вказували б на те, що позивач приймав участь у придбанні (будівництві) спірої квартири, матеріали справи не містять. Факт відсутності вказаних доказів (іменні платіжні квитанції про сплату ним пайових внесків) ним не спростовується. При цьому обгрутовує свою позицію тим, що майно, набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу на засадах рівності часток майна.

Проте, з такою позицією погодитися не можна, виходячи із встановлених спірних правовідносин, норм закону та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у ряді постанов з аналогічних правовідносин.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час будівництва квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

При цьому, шлюб між сторонами розірвано 30 березня 1993 року (а.с.18), й станом на березень 1993 року квартира не була набута (придбана), її придбання вважається 28 листопада 1995 року - день сплати повного пайового внеску до житлово-будівельного кооперативу, тобто після розірвання шлюбу (а.с.112).

Позивач не надав належних на допустимих доказів про частку вкладу в придбання спірної квартири, навіть не зміг назвати суму вкадених в будівництво кооперативної квартири коштів, а платіжні квитанції про оплату пайових внесків містять інформацію про сплату коштів саме ОСОБА_3, а тому суд критично оцінює його позицію щодо участі у придбанні (будівництві) спірної квартири.

Зважаючи на спірні правовідносини судом встановлено, що саме ОСОБА_3 в період з 01 грудня 1992 року по 28 листопада 1995 року вносила пайові внески до ЖБК «Молодіжний - 20», та саме нею вони внесенні в повному обсязі в період припинення ведення спільного господарства подружжя й поза шлюбом, оскільки судовим рішенням Ленінградського районного суду м. Києва (а.с.17) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу від 09 березня 1993 року, яке має преюдиційне значення для вирішення даного спору, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_10 з жовтня 1992 року не вели спільного госпорадства, відповідно, саме у неї виникло право власності на кооперативну квартиру згідно ч.1 ст. 15 Закону Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-XII, який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України", й оскільки позивач не довів факт участі в будівництві кооперативної квартири, його право на частину пайових внесків також відсутнє.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3).

У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

28 листопада 1995 року - після розірвання шлюбу, сплативши вартість квартири шляхом повної сплати її балансової вартості, позивачка набула права власності на неї, зареєструвавши право власності на спірну квартиру на своє ім»я 20 грудня 2007 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, й отримавши свідоцтво про право власності на спірну вкартиру (а.с.128).

Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

Оскільки судом встановлено, що кошти в придбанні спірної квартири відповідачкою були сплачені частково в шлюбі, решта - поза шлюбом й лише за її власні кошти, що підтверджується платіжними квитанціями та довідкою ЖБК «Моложіний-20», й не спростовується наданими позивачем доказами, правових підстав визнання майна (квартири) спільною сумісною власністю подружжя та визначення права власності на частку цього майна за позивачем немає.

Немає правових підстав й для встановлення факту спільного проживання однією сім»єю без шлюбу в період з 01 квітня 1993 року по 23 листопада 2013 року за відсутності належних та допустимих доказів.

Такі висновки ґрунтується на показах свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та документальних доказах. Так, як вбачається із інформації про місце реєстрації позивача, він з 30 червня 1988 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, відповідачка з дочкою згідно ордера на спірну квартиру вселена 29 березня 1994 року й наразі є її зареєстрованою мешканкою, що також спростовує позицію позивача про ведення спільного сумісного господарства з відповідачкою після розврвання шлюбу. Окрім того, сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна суд виходить із того, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, і приходить висновку, що підстави для задоволення позовних вимог та встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у вказаний період відсутні.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Така правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

За таких підстав позов уцілому є необгрутованим й задоволенню не підлягає.

Окрім того до спірних правовідносин в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на його часткусуд застосовує строк позовної давності за заявою відповідача, поданої під час розгляду справи.

Сплив позовної давності, про застоування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову ( ч.4 ст. 267 ЦК України).

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, ч.1, 2 ст. 328, ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч.4 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 2004 року, керуючись ст. ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 83, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294, ч.1 ст. 3607 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - житлово-будівельний кооператив «Молодіжний - 20», про встановлення факту спільного проживання однією сім»єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на його частку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Коренюк А.М.