У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Щура Олександра Валерійовича на рішення Березнівського районного суду від 6 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Володимирецький держспецлісгосп" (після зміни назви - Державне підприємство "Рафалівське лісове господарство") про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Володимирецький держспецлісгосп" (далі - ДП "Володимирецький держспецлісгосп" або підприємство), де вимагав визнати його звільнення незаконним, поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Мотивуючи позов, покликався на порушення відповідачем його прав на працю.

Рішенням Березнівського районного суду від 6 жовтня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зазначеного позову до ДП "Володимирецький держспецлісгосп".

На рішення суду позивач через свого представника - адвоката Щура О.В. подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість через неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом належних і допустимих доказів у справі, ним неправильно витлумачено і перекручено зміст пояснень директора підприємства та не вказано про зміст зафіксованих звукозаписом судових засідань.

Вважає, що незаконність звільнення полягає у відсутності угоди сторін, а також у порушенні визначеної законодавством процедури оформлення припинення трудових відносин між сторонами. Знехтувано тим, що позивач був головою первинної профспілкової організації відповідача, а тому його звільнення допускалося лише за наявності попередньої згоди виборного органу, членом якого він був, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. Тому при з'ясуванні обставин справи судом не додержано положень ст. 252 КЗпП України, роз'яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" та правової позиції Верховного Суду України, що відображена у його постанові від 19.05.2015 року у справі №21-107а15.

На його переконання, судом викривлено показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 і неповно досліджено табель обліку робочого часу з вказівкою про те, що позивач працював повний робочий день 7 березня 2017 року. Не взято до уваги і постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1269цс16 щодо необхідності з'ясування певних обставин звільнення працівників за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що мають істотне значення при вирішенні спірних відносин.

Звертав увагу на те, що зазначена в оспорюваному наказі та в трудовій книжці підстава звільнення не відповідає положенням трудового законодавства і є порушенням п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, що затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року №58 і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року № 110.

Тому вважав оскаржуване рішення таким, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності і обґрунтованості, а також пояснювальній записці до проекту Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" та п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення в цивільній справі".

З викладених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову повністю, яким визнати незаконним і скасувати наказ директора підприємства №17-к від 07.03.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з охорони праці "за згодою двох сторін" (п.1 ст. 36 КЗпП України), поновити позивача на посаді інженера з охорони праці ДП "Володимирецький держспецлісгосп" та допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу за період звільнення і по дату ухвалення рішення у справі.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що оскільки сторони погодили істотні умови припинення трудового договору та домовилися про звільнення позивача у день написання ним заяви про звільнення за спільною угодою, а законом не вимагається надання згоди на звільнення первинною профспілковою організацією підприємства, де він є головою, а також вищестоящим органом профспілки, тому в задоволенні позову обґрунтовано відмовлено.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не оспорюються, що на підставі його заяви від 3 серпня 2015 року ОСОБА_1 у той самий день прийнято на посаду інженера з охорони праці ДП "Володимирецький держспецлісгосп" з випробувальним терміном у 3 місяці (а.с. 42, т.1).

Протягом часу із червня 2016 року по червень 2017 року він був обраний головою первинної профспілкової організації підприємства.

7 березня 2017 року позивачем подано роботодавцю заяву з проханням звільнити його із займаної посади інженера з охорони праці за угодою сторін (а.с. 46, т.1).

Того ж числа директором ДП "Володимирецький держлісгосп" видано наказ №17-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади інженера з охорони праці за угодою сторін, тобто на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 33, т.1).

Спірні правовідносини між сторонами виникли після звільнення позивача з роботи через його заперечення проти правомірності припинення трудового договору, адже роботодавцем було знехтувано передбаченими законом трудовими правами та гарантіями, а також забезпечення можливості виконувати покладені обов'язки як голови первинної профспілкової організації із забезпеченням додаткових гарантій при звільненні.

З огляду на викладене 7 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ДП "Володимирецький держспецлісгосп" про визнання звільнення незаконним, поновлення його на попередній посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін.

Відповідно до ст.ст. 43, 252 КЗпП України, на які покликається позивач, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і представником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Між тим, з роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 8 своєї постанови №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами, внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94, №18 від 26.10.95, №15 від 25.05.98), вбачається, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємств, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Щодо доводів апеляційної скарги про обов'язкову згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що попередня згода профспілкового органу при розірвання трудового договору необхідна лише у тих випадках, коли звільнення з роботи здійснюється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41 КЗпП України). Якщо ж воно здійснюється за загальними підставами припинення трудового договору (ст.ст. 36, 37 КЗпП України) або за ініціативою самого працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України), то попередня згода профспілкового комітету в цих випадках не вимагається. Не вимагається також згода профспілкового комітету при звільненні осіб, які працюють за строковим трудовим договором, тимчасових і сезонних працівників у зв'язку із закінченням строку договору чи сезону. Але коли звільнення здійснюється до закінчення строку, згода профспілкового органу є обов'язковою.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з твердженнями автора скарги про хибне незастосування судом вимог ст. 252 КЗпП України, роз'яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" та правової позиції Верховного Суду України, що відображена у його постанові від 19.05.2015 року у справі №21-107а15.

Оскільки підставу звільнення ОСОБА_1 законом віднесено до загальних, тому при розірванні трудового договору між сторонами не застосовується той порядок, що передбачений ст.ст. 43 і 252 КЗпП України при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і посилання представника позивача на порушення норм процесуального права.

Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість будь-яких доказів про наявність таких процесуально-правових дефектів ОСОБА_1 не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Норми ст.ст. 10 і 60 ЦПК України передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Решта покликань апеляційної скарги також не є обґрунтованими і з ними погодитися не можна.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних відносин між сторонами норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосованими бути не можуть, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щура Олександра Валерійовича відхилити, а рішення Березнівського районного суду від 6 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: