АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3191/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1457/К/17 Чайкіна О.В.
Категорія -46 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Дзержинський районний відділ в місті Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 понад п'ять років. Причини її відсутності позивачу невідомі, вона не сплачує комунальні послуги, не опікується даним майном, у зв'язку з чим, просить визнати відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2014 року, в якому усунуто описки ухвалами суду від 19 лютого 2015 року та від 22 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2017 року за заявою відповідача ОСОБА_4 заочне рішення скасоване, справу призначено в загальному порядку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважає, що судом не встановлено поважних причин не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі понад п'яти років. Посилання відповідача про перешкоди у проживанні зі сторони колишнього чоловіка, безпідставні, оскільки він не проживає в квартирі з 2011 року. Висновки суду про перешкоди у проживанні відповідачу зі сторони позивача ґрунтуються на припущеннях. Відповідач не проживає у квартирі з власних міркувань, перешкоди їй не чиняться. Посилання на антисанітарні умови проживання не відповідають фактичним обставинам. Суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст.73 ЖК України, яка не підлягає застосуванню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 10987 від 17.12.1986 року позивач отримала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Згідно ордеру, право на вселення в квартиру відповідач має, як член сім"ї квартиронаймача.

Згідно довідки № 351 від 08.04.2014 року, виданою ЖЕО № 8, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, 2007 р.н. та ОСОБА_4, 1985 р.н. (а.с. 13)

В Акті про встановлення факту не проживання від 02 червня 2014 року підписаного сусідами та засвідченого печаткою житлово-комунальною установою, що ОСОБА_4, 1985 року народження не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад п'ять років ( а.с.4).

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивач посилалась на відсутність її за спірною адресою понад п'яти років.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі через неприязнені стосунки із матір'ю та у зв'язку із працевлаштуванням у м. Києві.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У зв'язку з чим п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки здійснюється у судовому порядку.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що суд може у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_4 набула право користування житлом, як донька наймача, тому має право на його користування.

Згідно Ордеру обмінного на житлове приміщення виданого позивачу 17 грудня 1986 року на право проживання сім'єю у кількості 2 особи в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.14).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі через несприятливий мікроклімат в родині, негативне ставлення до матері, а також через працевлаштування у м.Києві, що підтверджується записами в трудовій книжці.

З 01 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_4 працює у м.Києві, що є поважною причиною тимчасового не проживання за місцем реєстрації ( а.с.71)

Саме на з'ясуванні причин поважності не проживання особи у житлі наголошує й Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 в п. 10 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», що обґрунтовано враховано судом першої інстанції під час розгляду даної справи, а тому доводи позивача щодо відсутності підстав врахування наведених роз'яснень є безпідставними, оскільки поважність причин не проживання у житловому приміщенні враховується при визнанні втратившим право на користування житлом як члена сім'ї наймача житлового приміщення, так і власника житлового приміщення, при цьому різняться тільки норми матеріального права, які застосовуються до врегулювання спірних правовідносин.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відсутність відповідача протягом п'яти років за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, у зв'язку із працевлаштуванням у м.Києві з серпня 2012 року, тобто з поважних причин, а тому не може бути підставою для позбавлення її права користування житлом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія судів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: