Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Коробчук А.М., за участю представника позивача - ОСОБА_1 та відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства „Дельта Банк ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

19 грудня 2013 року ПАТ „Дельта Банк звернулося з позовом в Рівненський міський суд за захистом своїх порушених майнових прав та інтересів (як правонаступник ПАТ „УкрСиббанк), а 06.06.2014 року подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 77-81), згідно яких просив:

- в рахунок виконання ОСОБА_2 основного зобовязання щодо оплати ним заборгованості в сумі 32977,64 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 387525,26 грн. за кредитним договором № 1 від 02.08.2006 року, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк та ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 40,3 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ „Дельта Банк на підставі іпотечного

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/16/2017 Головуючий у 1 інстанції : Кухарець В.М.

Доповідач : Григоренко М.П.

договору № 16917 від 02.08.2006 року, укладеного між АКІБ „УкрСиббанк та ОСОБА_2;

-припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування, розпорядження квартирою загальною площею 40,3 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1;

-стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ „Дельта Банк.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник ПАТ „Дельта Банк ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що підставою для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки була обставина невиконання зобовязань позичальником за кредитним договором щодо погашення заборгованості.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 ЗУ „Про іпотеку не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, тому вважає цю вимогу підставною.

Суд першої інстанції помилково застосував ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Зазначає, що судом не зясовано у передбачений законом спосіб чи іпотекодавець використовує квартиру, як єдине місце свого проживання, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності/відсутності іншого нерухомого майна.

Установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Відмовивши банку у задоволенні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд, фактично унеможливив в подальшому банку (іпотекодержателю) використати, як спосіб захисту порушеного права, вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі неотримання виконання зобовязання щодо повернення наданого кредиту, передбаченого умовами кредитного, іпотечного договорів та нормами ЗУ „Про іпотеку. Крім того, для відмови в задоволенні позовної вимоги, судом застосовано лише ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вважає, що місцевий суд помилково відмовив у задоволенні позову.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову суд керувався ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником нерухомого житлового майна, що є предметом іпотеки, і це майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України - позичальника та майнового поручителя ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України (АКІБ "УкрСиббанк") в іноземній валюті - доларах США, та це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника та його малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, де й зареєстроване їхнє місце проживання, загальна площа квартири АДРЕСА_2 не перевищує 140 квадратних метрів.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку зі неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення.

По справі встановлено, що 02 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (як кредитодавцем) та ОСОБА_2 (як позичальником) було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику, а позичальник прийняв грошові кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 24500 доларів США, зобов'язавшись повернути кредит та сплатити нараховані на нього проценти в строк до 27 липня 2016 року (а.с.10 - 17, 29 - 31).

В забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 взятих на себе перед АКІБ "УкрСиббанк" зобов'язань за кредитним договором №0 від 02.08.2006 р., між цими ж особами 02 серпня 2006 року було укладено іпотечний договір №16917 (а.с.22 - 25). Як слідує з пункту 1.4 вказаного договору, предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 40,3 квадратних метра, житловою площею 25,8 квадратних метра, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належна іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.05.2003 р. №3-446.

При цьому, у вказаному іпотечному договорі міститься застереження про право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору №0 від 02 серпня 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, не виконав взятих на себе перед банком зобов'язань, що вбачається з обчисленого позивачем станом на 27.05.2014 р. розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 02.08.2006 р. (а.с.82).

Усуваючи розбіжності в застосуванні норм статей 526 та 1050 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року № 359/4092/15 вказав, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про те, що позивач намагався у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет іпотеки, у звязку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору.

З огляду на вищевикладене, позов публічного акціонерного товариства „Дельта Банк, як правонаступника АКІБ "УкрСиббанк", до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність іпотекодержателя, задоволений бути не може.

Приймаючи до уваги, що решта позовних вимог публічного акціонерного товариства „Дельта Банк є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутня необхідність наведення апеляційним судом будь-якого обґрунтування з приводу залишення без задоволення інших позовних вимог вказаного товариства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства „Дельта Банк ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_4