Провадження № 22-ц/780/5386/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 06.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договорів дарування,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він є інвалідом II-ї групи, часто хворіє та постійно потребує стороннього догляду у звязку з чим з літа 2012 року разом з позивачем АДРЕСА_1 став проживати син його племінника ОСОБА_3. В подальшому, ОСОБА_3 пообіцяв забезпечити ОСОБА_2 доглядом, харчуванням, утриманням його майна в належному стані, якщо останній укладе з ним договір довічного утримання, предметом якого виступить житловий будинок з будівлями та спорудами, розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, буд. № 4, та земельна ділянка площею 0,0766 га, кадастровий номер :01:014:0053, яка розташована за тією ж адресою, що і будинок.

22 липня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 в Першій Київській державній нотаріальній конторі договори, тексти яких не читав, вважаючи що в них передбачені всі права та обовязки, про які сторони домовились, тобто пожиттєвого догляду та утримання позивача.

Позивач зазначив, що після укладення вищезазначених договорів відповідач став поставляти йому неякісні прострочені продукти, грошові кошти, які виділяв ОСОБА_2 для оплати комунальних послуг, видавав за свої, почали зникати речі та документи.

В кінці 2014 року на початку 2015 року відповідач перестав проживати разом з ОСОБА_2 та припинив забезпечувати його харчуванням, доглядом та утриманням.

В подальшому, позивач звернувся за допомогою до свого двоюрідного брата ОСОБА_6, який зі своєю сімєю став опікуватись ним, допомагав лікуванням, харчуванням.

Маючи на меті укладенням договору довічного утримання зі ОСОБА_7, отримавши із реєстраційної служби витяги на житловий будинок № 4 по вул. Пушкіна за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, що розташований на земельній ділянці площею 0,0766 га, кадастровий номер :01:014:0053, позивач дізнався, що відчужив вищезазначене майно ОСОБА_3 саме на підставі договору дарування.

В подальшому, через інформаційну службу Державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався, що спірне нерухоме майно було продано ОСОБА_4, а останній зареєстрував на себе право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_2 зазначив, що він помилявся відносно намірів відповідача і не знав, не міг знати, що укладає договір дарування замість договору довічного утримання, у звязку з чим просив суд визнати недійсними договір дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, що зареєстрований за номером 24 та договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер :014:0053, що зареєстрована за номером 24, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчені державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори.

Позивач та його представник неодноразово подавали до суду заяви про зміну підстав, доповнення та уточнення позовних вимог (за вх. № 35625 від 09.12.2016 року, за вх. № 13918 від 15.05.2017 року).

В кінцевому етапі позивачем було зазначено, що договори дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області та земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер :014:0053, за тією ж адресою, були вчинені ним під впливом обману, у звязку з чим наявні підстави для визнання таких договорів недійсними.

Крім визнання недійсними вищезазначених договорів дарування нерухомого майна, позивач просив суд витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_4, придбані у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 31.10.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 під реєстраційним номером 1955житловий будинок № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області , що зареєстрований за номером 24 та земельну ділянку площею 0,0766 га, кадастровий номер :01:014:0053 та повернути це майно ОСОБА_2; визнати за ним право власності на вищезазначене спірне майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги викладає обставини справи якими він обґрунтовував позов. Крім того, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1873 цс16, яка розяснює порядок розгляду справи щодо оскарження фіктивного правочину. Наголошує на тому, що суд першої інстанції не прийняв до уваги клопотання про допит свідків, не задовольнив жодного клопотання і розглянув справу у відсутності позивача та однобічно підійшов до оцінки доказів.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 24 та договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер :014:0053, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 24, посвідчені державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровими № 6-579 та № 6-581 відповідно.

Пунктами 1 вищезазначених договорів передбачено, що ОСОБА_2, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар, належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, буд. 4 та земельну ділянку площею 0,0766 гектарів, кадастровий номер :01:014:0053, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, земельна ділянка 4.

Пунктом 7 договорів дарування сторони зазначили, що ці договори не носять характеру фіктивного чи удаваного правочинів.

Встановивши вказані обставини та враховуючи необґрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач пред»явив позов про визнання договору дарування недійсним з підстав укладення внаслідок обману .

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 06.11.2009 р. № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання

правочинів недійсними» розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку

навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, оскаржуючи угоди з підстав укладення внаслідок обману (ст.. 230 ЦК України) сторона фактично розуміла, яку угоду вона укладає, її правову природу, наслідки укладання такої природи, однак інша сторона її обманула,тобто повідомила відомості, що не відповідають дійсності, або замовчала обставини, що мають істотне значення для угоди. Якби інша сторона не обманула заявника щодо якихось обставин, угода не була би укладена.

Таким чином, ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд обґрунтовано вважав, що позивач та його представник на порушення їх обов»язку, передбаченого ст.10 ЦПК України щодо доведення підстави позову, не надали суду доказів обману з боку ОСОБА_3 і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням позивача укласти угоду. Подарований будинок не був єдиним місцем проживання руденка П.І., оскільки він мав інше житло в м.Києві, перебував у нормальних стосунках з відповідачем, відповідач є його родичем. Крім того, матеріали справи містять розписку відповідача, яку він надав позивачу про те, що він зобовязується у разі продажу ним будинку іншій особі передати позивачу 2/3 частини його вартості. Посилання позивача на те, що він не читав цю розписку є голослівними.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які мала би перевіряти судова колегія. Правова позиція Верховного Суду України, на яку посилається в апеляційній скарзі позивач не мала бути застосована судом, оскільки стосується інших правовідносин, а саме оскарження фіктивного правочину. В даній же справі позивач оскаржує правочин як такий, що укладений внаслідок обману з боку відповідача. Однак жодного обґрунтованого доводу про те, в чому полягав обман з боку відповідача ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять,

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: