Справа № 301/1824/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 комітету Лозянської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5, про поділ майна, визнання права власності та визнання недійсними рішення і свідоцтва, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду від 23 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

31.08.2015 ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Заявою від 20.07.2016 позивач уточнив і збільшив свої вимоги, предявивши їх також і до Виконкому Лозянської сільської ради Іршавського району. Ухвалою Іршавського районного суду від 20.07.2016, занесеною до журналу судового засідання, Виконком Лозянської сільської ради залучено до участі в справі в якості співвідповідача. Змінений позов мотивувався наступним.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 24.05.1997 до 14.02.2012, коли шлюб було розірвано ухваленим цього дня рішенням Іршавського районного суду. Сторони мають дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_6, обоє ІНФОРМАЦІЯ_1 На час предявлення позову відносини між сторонами остаточно розірвані і постало питання про поділ набутого в шлюбі майна.

У 2003 році тітка позивача ОСОБА_5 подарувала подружжю земельну ділянку для будівництва житлового будинку, що її було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, на ділянці за адресою: с. Лоза, 366 сторони за пять років побудували житловий будинок. У червні 2015 року з матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо, що 09.08.2012 Виконком Лозянської сільради прийняв рішення № 21 про реєстрацію будинку на праві власності за ОСОБА_3, а також про видачу останньому 15.10.2012 на підставі цього рішення Свідоцтва про право власності на нерухоме майно будинок № 366 в с. Лоза, вул. «без назви», Іршавського району. Ще до того, як позивач дізнався про оформлення права власності на будинок за відповідачем, він намагався в позасудовому порядку врегулювати питання щодо поділу майна, нажитого сторонами в шлюбі, що, втім, не дало результату. Крім того, з позивачем після розірвання шлюбу проживають діти, рішенням Іршавського районного суду від 16.10.2012 на їх утримання з батька стягнуті аліменти, проте, відповідач їх не сплачує, не піклується про дітей, не бере участі в їх вихованні.

Посилаючись на ці обставини, виходячи з факту набуття спірного майна в шлюбі, з рівності майнових прав кожного з подружжя та, водночас, із необхідності врахування місця проживання дітей та інших істотних обставин у разі поділу майна подружжя, ґрунтуючись на нормах СК України, ЦК України, іншого законодавства щодо майнових прав подружжя та обовязку органів місцевого самоврядування діяти лише в законний спосіб, вказуючи на порушення відповідачами його майнових прав, позивач остаточно просив:

здійснити поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, згідно із другим варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.03.2016 № 255 наступним чином:

- виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, буд. 366, які складаються з: підвал приміщення 4,9 кв. м; перший поверх: коридор 4,3 кв. м, гараж 23,4 кв. м, котельня 3,5 кв. м; мансардний поверх: кухня 14,7 кв. м, приміщення 1,0 кв. м, суміщений санвузол 10,6 кв. м, коридор 12,2 кв. м, житлова кімната 22,4 кв. м, приміщення 1,9 кв. м, балкон 1,0 кв. м, гардеробна 5,0 кв. м, коридор 3,7 кв. м, гардеробна 5,6 кв. м, житлова кімната 21,8 кв. м, приміщення 2,2 кв м;

- виділити та визнати право власності за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, буд. 366, які складаються з: перший поверх: кухня 22,8 кв. м, кладова 3,2 кв. м, сходи 4,9 кв. м, житлова кімната 35,1 кв. м, суміщений санвузол 5,3 кв. м, тамбур 1,5 кв. м;

- надвірні будівлі і споруди, які прилеглі до житлового будинку, а саме: вбиральню Д, залишити в спільному користуванні за ОСОБА_2 і ОСОБА_3;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 10122,30 грн за відступ від частки;

визнати незаконними та скасувати:

рішення ОСОБА_4 комітету Лозянської сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 09.08.2012 № 21 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно та присвоєння житловому будинку поштової адреси»;

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.10.2012 про належність ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, 366;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Рішенням Іршавського районного суду від 23.08.2016 змінений позов задоволено: визнано незаконними та скасовано:

рішення ОСОБА_4 комітету Лозянської сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 09.08.2012 № 21 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно та присвоєння житловому будинку поштової адреси»;

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.10.2012 про належність ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, 366;

виділено та визнано право власності:

за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, буд. 366, які складаються з: підвал приміщення 4,9 кв. м; перший поверх: коридор 4,3 кв. м, гараж 23,4 кв. м, котельня 3,5 кв. м; мансардний поверх: кухня 14,7 кв. м, приміщення 1,0 кв. м, суміщений санвузол 10,6 кв. м, коридор 12,2 кв. м, житлова кімната 22,4 кв. м, приміщення 1,9 кв. м, балкон 1,0 кв. м, гардеробна 5,0 кв. м, коридор 3,7 кв. м, гардеробна 5,6 кв. м, житлова кімната 21,8 кв. м, приміщення 2,2 кв м;

за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Лоза, буд. 366, які складаються з: перший поверх: кухня 22,8 кв. м, кладова 3,2 кв. м, сходи 4,9 кв. м, житлова кімната 35,1 кв. м, суміщений санвузол 5,3 кв. м, тамбур 1,5 кв. м;

надвірні будівлі і споруди, які прилеглі до житлового будинку, а саме: вбиральню Д, залишено в спільному користуванні за ОСОБА_2 і ОСОБА_3;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 10122,30 грн за відступ від частки при поділі сумісної власності;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4756,40 грн у повернення витрат по оплаті судового збору та 12800,00 грн у повернення витрат по оплаті за проведення експертизи, а всього 17556,40 грн.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржив рішення суду як незаконне, необґрунтоване та невмотивоване, вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Так, не було взято до уваги встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, факти припинення шлюбних відносин сторін, припинення ведення спільного господарства та припинення спільного проживання з початку 2011 року у взаємозвязку із фактом завершення будівництва у травні 2012 року (після припинення спільного проживання сторін). На час розірвання шлюбу готовність будинку була 50%, відповідач одноосібно закінчував будівництво, всі зовнішні і внутрішні роботи виконував у 2012-2015 рр. за власні кошти, позивач у цьому жодної участі не брав. До моменту реєстрації прав на будинок він як майновий обєкт взагалі не існував, не міг бути предметом поділу, таким предметом могли бути лише будівельні матеріали.

Будівництво будинку було закінчено 03.05.2012, що випливає з інвентаризаційної справи та інших матеріалів, а інші дані про закінчення будівництва начебто у 2009 році, в т.ч., показання свідків, не відповідають дійсності.

Твердження позивача про час, коли він дізнався про реєстрацію будинку за відповідачем, необґрунтовані, оскільки про це було відомо, зокрема, з факту щомісячних сплат відповідачем за надані комунальні послуги, з квитанцій, які надходили, тощо. Тому позивач пропустив позовну давність, про застосування якої в суді просив відповідач.

Посилання позивача з метою збільшення частки у майні на факт несплати відповідачем аліментів на утримання дітей не є істотним, крім того, відповідач не має наміру позбавляти дітей прав на будинок, у звязку з чим склав на їх імя заповіт.

Тож відповідач, вважаючи спірне майно своєю власністю як таке, що набуте після припинення спільного проживання із позивачем, просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію представник позивача ОСОБА_7 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилається, зокрема, на те, що будівництво будинку було завершене ще під час перебування сторін у шлюбі, що не було спростовано відповідачем, тому будинок належало поділити так, як цього просив позивач. Доводи, на які посилається відповідач, сторона позивача вважає необґрунтованими за відсутністю доказів на їх підтвердження.

Відповідач ОСОБА_4 комітет Лозянської сільської ради Іршавського району рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_3, який апеляцію підтримав, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності. Рішення суду є правильним по суті, справедливим, узгоджується з вимогами закону, відповідає обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 24.05.1997, мають дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_6, обоє ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб розірвано рішенням Іршавського районного суду від 14.02.2012, яке набрало законної сили 27.02.2012 (а.с. 7, 37 т. 1). Рішенням Іршавського районного суду від 06.06.2016 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітніх синів ОСОБА_3 і ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі 600,00 грн на кожного щомісячно до досягнення ними 23-х років за умови продовження ними навчання (а.с. 229-231 т. 1). У справі встановлено і ніким не заперечується, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, діти залишилися проживати з матірю, позивач із дітьми проживають ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Лоза Іршавського району (а.с. 11 т. 1), крім того, рішенням Іршавського районного суду від 14.02.2012 встановлено, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства сторонами припинені з початку 2011 року.

За договором від 08.04.2006, посвідченим цього дня приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 1170, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га із кадастровим номером :01:001:0008, розташовану на території Лозянської сільради Іршавського району і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 38 т. 1). На підставі цього договору ОСОБА_3 був Лозянською сільрадою 15.06.2006 виданий Державний акт серії ЗК № 006556 на право власності на земельну ділянку площею 0,1019 га, розташовану в с. Лоза Іршавського району в урочищі «Гнетилів Тік» і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 39 т. 1).

Матеріалами інвентаризаційної справи № 515/352/38027995, засвідчена копія яких знаходиться на а.с. 70-85 т. 1, зафіксовано, що на земельній ділянці в с. Лоза (урочище «Гнетилів Тік») знаходиться житловий будинок № 366 інвентаризаційною вартістю 703233,00 грн, сарай (1936,00 грн), тротуар (2193,00 грн) і огорожа (16258,00 грн), усього майно інвентаризаційною вартістю 723620,00 грн, ця вартість визначена станом на 10.05.2012 (Зведений акт вартості будинків, господарських будівель та споруд, Схематичний план, інші інвентаризаційно-оцінювальні документи (а.с. 72, 73, 75, 76 т. 1)). У Характеристиці будинку, господарських будівель та споруд, складеній 03.05.2012 (а.с. 74 т. 1), роком побудови будинку зазначено 2009-й. Технічну інвентаризацію проведено та інвентаризаційну справу виготовлено КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації».

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). Господарські будівлі та споруди є приналежністю будинку і за загальним правилом слідують за ним як за головною річчю (ст. 186 ЦК України).

Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженою наказом Держкомбудархітектури України від 24.05.2001 № 127 (реєстрація в Мінюсті України від 10.07.2001 за № 582/5773), встановлено, що житлові будинки садибного типу, розташовані на окремих земельних ділянках, господарські будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні тощо) є обєктами, які підлягають інвентаризації із визначенням їх вартості (Розділ 2 ч. 1 абз. 1, 3, 5, п.п. 2.2., 3.1., Розділ 9); характеристика будинку, господарських будівель та споруд передбачає зазначення року побудови будинку (будівлі, споруди) (Додатки 2.4, 4.4, 5.2 та ін.). Достовірність матеріалів технічної інвентаризації як офіційних документів, зафіксованих у них фактів, оскільки не встановлено інше, презюмується, з урахуванням цих даних і документів здійснюється оформлення відповідних прав щодо нерухомого майна, його цивільний оборот тощо.

Тож у травні 2012 року було проведено технічну інвентаризацію житлового будинку, розташованого на земельній ділянці в с. Лоза (урочище «Гнетилів Тік»), і було зафіксовано рік побудови будинку та належних до нього господарських будівель і споруд, яким є 2009-й. Отже, офіційним порядком було встановлено, що станом щонайменше на 2009 рік нерухоме майно, про яке йдеться, мало ознаки, необхідні для його кваліфікації як житлового будинку, наявні матеріали не диференціюють технічний стан, параметри будинку на 2009 рік і на момент проведення інвентаризації, йдеться про одні й ті самі параметри. Таким чином, будівництво було завершене до фактичного припинення подружжям шлюбних стосунків, спільного проживання та ведення спільного господарства.

Факт наявності станом на 2009 рік завершеного будівництвом житлового будинку, що був установлений під час технічної інвентаризації, узгоджується й із іншими доказами, зокрема, з показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також з поясненнями позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_5, які вказували, серед іншого, на завершення зведення будинку у 2009 році, після чого сімя ОСОБА_3 вселилася до нього.

Ці обставини відповідачем ОСОБА_3 були не спростовані в належний процесуальний спосіб в суді ані першої, ані апеляційної інстанцій. Сама по собі та обставина, що після побудови у 2009 році та набуття обєктом необхідних ознак житлового будинку (зафіксованих у подальшому інвентаризацією, проведеною у 2012 році) він не був уведений в експлуатацію, не спростовує встановленого і підтвердженого в подальшому офіційним порядком факту щодо часу побудови будинку, а також використання його для проживання сімї ОСОБА_3.

У справі була проведена судова експертиза, за результатами якої судовим експертом ОСОБА_12 був 29.03.2016 складений Висновок № 255 судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 127-160) щодо можливості та варіантів поділу в натурі спірного житлового будинку. Не маючи для того перешкод відповідач ОСОБА_3 виконуючи свій обовязок доказування в процесі та розпоряджаючись цивільними і процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 1-3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 57-61 ЦПК України), не оспорював факт побудови будинку у 2009 році, встановлений під час його технічної інвентаризації, не оспорював відповідні документи, не ставив на вирішення експерта питання щодо зясування відповідних обставин, встановлення фактів, які мали б значення для підтвердження його правової позиції щодо добудови будинку вже після 2009 року, якщо, як він стверджує, така мала місце, і, власне, не заперечував по суті та не спростовував висновку експерта щодо варіантів поділу нерухомості в натурі. Сторонами не оспорювалася вартість майна.

Доводи відповідача про проведення ним добудови будинку після припинення ведення спільного господарства із дружиною за власний кошт, власними силами, в т.ч., із використанням матеріалів, що зафіксовані на аркушах справи 42-55 т. 1 і названих ««Анализ продаж» 01.01.2012 по 12.10.2015, отбор: покупатель ОСОБА_3 (5%)» гіпермаркету «Дім Дрім», складений 12.10.2015, не ґрунтуються на належних і допустимих доказах. Указаний «Анализ…» не підписаний відповідною службовою особою, яка уповноважена на такі дії, не містить ані необхідних ідентифікуючих даних про відповідний субєкт господарювання, ані вихідних реквізитів, не засвідчений печаткою субєкта господарювання, штампом, не є первинним документом, який, власне, тільки й може бути належним доказом щодо здійснення господарської операції (ст. 1 абз. 5, 11, ст. 3 ч. 1, ст. 9 ч.ч. 1, 2, 5 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Тобто, «Анализ…» не має ознак письмового доказу (документа) в розумінні ст. 64 ч. 1 ЦПК України і не заслуговує на увагу як доказ у спорі. Крім цього, не підтверджується належними і допустимими доказами й використання саме зазначених вище матеріалів для добудови спірного будинку.

За таких умов, міркування відповідача в апеляційній скарзі про начебто невідповідність дійсності показань свідків та матеріалів інвентаризаційної справи щодо часу побудови будинку, посилання на підтвердження таких доводів на надані ним матеріали, які він необґрунтовано вважав письмовими доказами, є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Такі пояснення, матеріали, можуть за певних умов оцінюватися у сукупності з іншими доказами, які є належними і допустимими (ст.ст. 57-59, 64, 66 ЦПК України).

09.08.2012 Виконком Лозянської сільради Іршавського району прийняв рішення № 21 «Про розгляд заяви ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно та присвоєння житловому будинку поштової адреси»» (а.с. 203 т. 1). Виконком вирішив видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно індивідуальний житловий будинок з надвірними спорудами, розміщений в с. Лоза в урочищі «Гнитилів Тік» Іршавського району та присвоїти будинку, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, поштову адресу: с. Лоза, вул. без назви, № 366, Іршавського району Закарпатської області.

На підставі свого рішення від 09.08.2012 № 21 Виконком Лозянської сільради видав 15.10.2012 ОСОБА_3 Свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: с. Лоза, вул. без назви, № 366, Іршавського району Закарпатської області, відповідно до якого ОСОБА_3 є одноосібним власником будинку в цілому (а.с. 204 т. 1).

Оскільки у справі відсутні дані про будь-яку різницю в параметрах будинку на час оформлення на нього права власності ОСОБА_3 порівняно з тими, що існували станом на 2009 рік, то та обставина, що одразу після побудови не вчинялися дії щодо фіксації закінчення будівництва, введення будинку в експлуатацію тощо, сама по собі не спростовує встановленої фактичної відповідності будинку статусу житлового станом на 2009 рік. За наведених вище обставин, не є це й підставою для обмеження позивача у праві відповідної вимоги та не є перешкодою для вирішення по суті спору щодо поділу наявного будинку в натурі. Тож позивач предявив вимогу про поділ будинку, для кваліфікації якого будівельними матеріалами обєктивних підстав немає.

Позиція відповідача ОСОБА_3 щодо необхідності застосування в справі позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України), про що він просив суд першої інстанції (а.с. 31-32 т. 1), внаслідок пропуску давності позивачем ОСОБА_2 через, начебто, обізнаність із фактом набуття відповідачем у власність будинку більш ніж за три роки до звернення до суду, зокрема, з факту розірвання шлюбу, припинення ведення спільного господарства, а відповідно до апеляційної скарги й із факту оплати відповідачем комунальних послуг, необґрунтована.

Позивач зазначав, що дізнався про ці обставини у червні 2015 року в ході ознайомлення в органі ДВС із матеріалами виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_3 аліментів (ст. 261 ч. 1 ЦК України). Обґрунтованість цієї позиції доводиться, зокрема, заявою ОСОБА_2 до ВДВС Іршавського РУЮ від 12.06.2015, що зареєстрована 15.06.2015 за вх. № 1086/05-19/1 (а.с. 9 т. 1). Позиція ж відповідача ОСОБА_3 ґрунтується, окрім його слів, лише на даних щодо оплати спожитої електроенергії за адресою с. Лоза, № 366 (обліковий рахунок № 150170127, дата встановлення лічильника 17.12.2009, дата укладання договору зі споживачем ОСОБА_3 26.11.2012) (а.с. 41 т. 1). Між тим, по-перше, факти укладання договору на споживання електроенергії (фактично на продовження споживання) за цією адресою та її оплати самі по собі не свідчать про право власності відповідної особи на обєкт, де проживають діти відповідача та споживається електроенергія, і не можуть ототожнюватися із фактом доведення до відома іншої особи інформації про право власності на майно; по-друге, ніщо в справі не свідчить про обізнаність ОСОБА_2 до зазначеного нею часу із правовстановлюючими документами на будинок, а враховуючи реальні стосунки сторін можливість надання їй відповідачем цих документів викликає обґрунтовані сумніви; по-третє, і в разі врахування дати укладання договору на споживання електроенергії після оформлення відповідачем свого права власності на будинок, якщо для цього були б підстави, слід констатувати, що до суду із зазначеним позовом ОСОБА_2 звернулася в межах трирічного строку. Тож для застосування позовної давності за обґрунтування і припущень, які наводив відповідач, суд підстав не мав. Понад те, заява про застосування позовної давності за своїми правим змістом і наслідками означає фактичне визнання відповідачем обґрунтованості по суті предявлених до нього вимог, які, втім, не підлягають задоволенню лише через пропущення позовної давності.

Із правовою позицією відповідача ОСОБА_3, яка зводиться до того, що позивач ОСОБА_2 як колишня дружина не має жодних прав на спірний будинок і такий правомірно набутий у приватну власність одноосібно відповідачем погодитись неможливо. Окрім обставин, про які йшлося вище, колегія суддів зауважує й наступне.

Сторона відповідача визнавала в суді першої інстанції і власне відповідач визнав у апеляційній скарзі, що на час розірвання шлюбу готовність будинку складала 50%. Попри невідповідність такого твердження встановленим обставинам, які наразі вказують на інший ступінь готовності будинку на відповідний час, таке визнання підтверджує факт виконання будівельних робіт під час шлюбу, тобто, створення майна спільно подружжям, що відповідним чином узгоджується з іншими доказами та матеріалами справи, на які посилався позивач. Вже лиш ця обставина унеможливлює твердження про відсутність будь-яких прав позивача на спільне майно, створене тодішнім подружжям.

Обєктом нерухомого майна, щодо якого виник спір, є будинок № 366 в с. Лоза Іршавського району, право власності на який оформлено за ОСОБА_3 і про поділ у натурі якого ставиться питання. Для такого поділу не є перешкодою розташування будинку на земельній ділянці, яка була одержана в дар відповідачем під час шлюбу саме для зведення цього будинку для сімї, тобто в її інтересах, і за згодою та участю обдаровуваного була використана подружжям із цією метою (ст. 57 ч. 1 п. 2 СК України). У контексті спору про поділ житлового будинку колегія суддів вважає за необхідне констатувати, що за змістом положень ст. 355 ч.ч. 1, 4, ст.ст. 356, 358, 364, 373, ст. 377 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 81, 86, ст. 88 ч.ч. 1, 3, 4, ст. 120 ч.ч. 1, 4 ЗК України, право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, переходить відповідно до переходу права на цей обєкт (слідує за цим правом), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Тобто, право на відповідну земельну ділянку чи її частину повязується із часткою у праві на розташований на ній обєкт нерухомості і кожен із співвласників управі реалізувати своє право. Зазначене узгоджується із правовою позицією щодо переходу права власності на земельну ділянку (її частину) із придбанням розташованого на ній обєкта нерухомості (частки в ньому), висловленою Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15. Сторони не позбавлені права і можливості вирішувати питання щодо прав на земельну ділянку за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої судовим порядком.

Відповідач посилався й на те, що піклується про дітей, склав 03.10.2015 на їхнє імя заповіт щодо будинку та земельної ділянки, уклав 07.10.2015 депозитний договір для дітей на три місяці (у якому, проте, діти не зазначені) (а.с. 232, 233 т. 1), надає матеріальну підтримку колишній сімї, що не було враховано при вирішенні спору. Втім, ці доводи як щодо добровільних, ініціативних дій відповідача, так і дій, які він повинен чинити, що випливають із обовязків, передбачених законом, судовим рішенням, а також із моральних засад суспільства, не впливають на обставини, що передусім підлягають врахуванню при вирішенні спору між колишнім подружжям щодо поділу майна. Крім того, розвязання майнового спору та судове рішення не можуть ґрунтуватися на обставинах (залежати від обставин), повязаних із добровільним волевиявленням відповідача, що так само вільно може бути змінене.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про обґрунтованість позову по суті, про порушення майнових прав ОСОБА_2 внаслідок дій відповідачів ОСОБА_3 і Виконкому Лозянської сільради Іршавського району щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно одноосібно за ОСОБА_3, про незаконність рішення органу місцевого самоврядування та виданого на його підставі свідоцтва про право власності. Рішення суду ухвалене виходячи зі змісту норм ст.ст. 20, 21, 316-319, 321, 328, 386 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 66, 68, 70, 71 СК України, вищенаведених та інших норм законодавства, які презюмують набуття майна подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність, передбачають можливість поділу нерухомого майна в натурі з відступом від загального правила щодо рівності часток у майні, захист права власності кожного з подружжя, в т.ч., після припинення шлюбу, шляхом, зокрема, визнання незаконним та скасування правових актів індивідуальної дії, що порушують цивільні права та інтереси позивача, виданих органом місцевого самоврядування, який, як випливає з його процесуальної позиції, проти такої кваліфікації відповідних актів судом не заперечує.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вмотивував його щодо відповідних обставин, зокрема, й щодо відступу від рівності часток подружжя при поділі майна. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності по суті, справедливості та законності рішення суду, що його апеляційний суд перевіряє в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Іршавського районного суду від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді