ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/988/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2017 р. смт ОСОБА_1

30 листопада 2017 року Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А. за участю секретаря судового засідання Дудки В.В., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Петриківського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом вчинення певних дій; про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2Ф звернулася до Петриківського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить суд усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,03 га, що знаходиться за адресою: сел. ОСОБА_1 (раніше сел. Червонопартизанське) Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. № 11 (кадастровий номер :03:037:0103), шляхом зобов'язання ОСОБА_3 знести самовільно збудований житловий будинок літ. «В-1» з навісом літ. «в-1» загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею - 28,1 кв.м..; вбиральню літ. «Г-1», душ літ. «Д-1», свердловину № 1 та відновити попередній стан земельної ділянки. Крім того просить стягнути на її користь з відповідача матеріальні збитки у розмірі 19 140 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., а взагалі 39 140 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що їй на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 21.03.1997 р. виконавчим комітетом Петриківської селищної ради народних депутатів, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,03 га., за адресою: сел. ОСОБА_1 ( раніше сел. Червонопартизанське) Петриківського району, Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. 11.

Вищевказана земельна ділянка (кадастровий номер :03:037:0103) була передана позивачу у приватну власність на підставі рішення Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області 17.05.1994 року з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 80198 І 44 від 13.02.2017 р. (номер запису про право власності: 18982741).

У 2005 році позивач погодилась на пропозицію відповідача по справі ОСОБА_3 продати йому належне їй домоволодіння за 1000 доларів США, з яких він передав позивачу лише 250 доларів США.

Сторони домовились, що після повного розрахунку, вони нотаріально укладуть договір купівлі-продажу. Відповідач запевнив позивача, що розрахується з нею у повному обсязі, але через скрутні сімейні обставини, просив надати йому дозвіл оселитися в будинку та надати час на збір коштів. Позивач проти цього не заперечувала. Таким чином, ОСОБА_3 став користуватися будинком ОСОБА_2

Позивач неодноразово нагадувала відповідачу про необхідність остаточного розрахунку, але він посилався на тяжке становище та просив зачекати.

Позивач - людина похилого віку, інвалід 1 групи, співчувала відповідачу та не тиснула на нього, погоджувалась на відстрочку розрахунку.

Але відповідач, ввів її в оману відносно його дійсних намірів.

У 2014 році він зруйнував житловий будинок, без дозволу та згоди позивача, на його місці самочинно збудував новий житловий будинок. Позивач заперечувала проти знищення її будинку та будівництва нового, але відповідач не звертав на це ніякої уваги. Її звернення до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування ніяким чином не вилинули на самоправні дії відповідача.

Таким чином, він знищив належний позивачу об'єкт нерухомості, чим завдав матеріальні збитки на суму - 19 140 грн., що еквівалентно 750 доларів США з рахунку: 1000$ - 250$ - 750$ х 25,52 грн.(НБУ курс долара США станом на 29.08.2017 р. 1$ - 25,52 грн.) = 19 140 грн.

Крім цього, відповідач, порушуючи права власності позивача на земельну ділянку, перешкоджає їй у користуванні цією земельною ділянкою, збудувавши на ній новий житловий будинок, який є об'єктом самочинного будівництва, відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого фахівцями БТІ 04.02.2016 року та складається з:

Житлового будинку літ. «В-1» з навісом літ. «в-1» загальною площею 67,4 кв.м. та житловою 28,1 кв.м.; вбиральні літ. «Г-1», душу літ. «Д-1», свердловини № 1.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч.4 вказаної статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як було роз'яснено в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року, під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (ст. 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-УІ дозвільний документ(ст. 3537), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Пунктом 5 вищевказаної постанови передбачено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376, ст. 391 ЦК).

Ніяких погоджень, дозвільних документів від позивача та відповідних установ відповідач не отримував. Таким чином, позивач наполягає на усуненні перешкод у користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення за рахунок відповідача збудованого ним будинку, споруд та приведення земельної ділянки до первинного стану.

Крім цього, позивач наполягає на стягненні з ОСОБА_3 заподіяної їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 20 000 грн..

Своїми протиправними діями відповідач позбавив позивача її власності, зруйнувавши належний їй житловий будинок, використавши її земельну ділянку на свій розсуд. Він знехтував її правами та інтересами, через що позивач тривалий час змушена звертатися до різних установ та організацій з вимогами про відновлення своїх прав. Через постійні сварки з відповідачем, який увірував в свою безкарність, позивач остаточно втратила здоров'я, змушена просити інших осіб про допомогу. Позивач втратила віру у добропорядність людини, ОСОБА_3,скориставшись її безпорадністю фактично обібрав позивача, залишивши без грошей та майна.

Вирішити спір у добровільному порядку відповідач не бажає, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали з підстав, що зазначені в позовній заяві. Крім того позивач суду пояснила, що в 2005 році вона домовлялася з відповідачем продати йому будинок за 1000 доларів США. Відповідач передав їй лише 250 доларів США, про що написав розписку та пояснив, що решту коштів віддасть згодом. Однак коштів до цього часу не повернув, а в 2014 році зруйнував її будинок, а на його місці збудував самочинно новий.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на письмові заперечення, що містяться в матеріалах справи, в яких зокрема зазначено, що сторонами на момент укладання договору купівлі - продажу спірного будинку було погоджено усі істотні умови договору, відповідачка отримала узгоджені за будинок грошові кошти у розмірі 250 доларів США, а позивач вступив у фактичне володіння та користування будинком. Крім того вважає, що будинок було зруйновано з дозволу ОСОБА_2 ще у 2005р., а з позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивач звертається 19.09.2017р., тобто через 12 років після руйнування будинку, у звязку з чим нею пропущений строк позовної давності. Також вважає, що земельна ділянка площею 0.03 га, розташована за адресою вул. Тиха, 11, село Мала Петриківка, Петриківського району Дніпропетровської області була незаконно передана позивачу, у звязку з чим він має намір оскаржувати це рішення в судовому порядку.

Представник третьої особи Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності від 21.03.1997 року, житловий будинок, розташований за адресою: с. Червонопартизанське Петриківського району, Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. 11 належить ОСОБА_2

Згідно акту обстеження будівель від 01 серпня 2005 року, встановлено, що будинок розташований за адресою: с. Червонопартизанське Петриківського району, Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. 11 в аварійному, в занедбаному стані, не підлягає ремонту, підлягє знесенню та зняттю з балансу БТІ.

Згідно технічного паспорту на будинок за адресою: с. Червонопартизанське Петриківського району, Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. 11, складеного 04.02.2016 року, вбачається, що за вказаною адресою житловий будинок А-1 самовільно знесений та самовільно збудований житловий будинок В-1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,03 га (кадастровий номер :03:037:0103) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Мала Петриківка Петриківського району, Дніпропетровської області, вул. Тиха, буд. 11, належить на праві власності ОСОБА_2 Підстава виникнення права власності: рішення Петриківської селищної ради № 32 від 17.05.1994 року. Право власності зареєстроване 09.02.2017 року.

Позивачем також надано архівний витяг з додатку до рішення Петриківської селищної ради № 32 від 17.05.1994 року, відповідно до якого позивачу було передано земельну ділянку по вул. Тиха, 11 в загальному розмірі 0,48 га.

Згідно розписки від 19.03.2005 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 250 доларів США за вартість будинку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, який був допитаний як свідок, пояснив, що у 2005 році відповідач звернувся до позивача з пропозицією придбати у неї будинок по вул. Тиха, буд. 11 за 1000 доларів США, однак передав лише 250 доларів США, а решту коштів до цього часу не повернув. При цьому будинок на той час був у задовільному стані, оскільки до 2014 року в ньому проживали квартиранти.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона в період з 1997 по 2000 рік проживала у спірному будинку, при цьому він був у задовільному стані.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він був свідком при передачі у 2005 році грошових коштів матірю відповідача позивачу за спірний будинок. Скільки було передано коштів він не бачив. Також повідомив, що спірний будинок був старий однак жилий. Близько 10 років тому він був зруйнований, а новий будинок побудований приблизно півтора роки тому.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомив, що куплений відповідачем спірний будинок був у непридатному для життя стані. Близько 10 років тому він допомагав відповідачу його розбирати. А приблизно 2-3 роки тому відповідач збудував новий будинок.

Позивач, предявляючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, посилається на ту обставину, що відповідач зруйнувавши належний їй будинок спричинив їй збиток, розмір якого становить різниця між сумою коштів за яку сторони домовилися здійснити купівлю продаж будинку (1000 доларів США) та фактично сплаченими коштами відповідачем (250 доларів США). Однак суд вважає, що позивачем не надано допустимих доказів існування між сторонами домовленості про купівлю-продаж будинку саме за 1000 доларів США, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 57, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян вчиняються у письмовій формі.

Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, допустимим доказом домовленості сторін щодо придбання будинку суд вважає саме вищезазначену розписку, а свідчення ж свідка ОСОБА_4 про домовленість між сторонами здійснити купівлю продаж будинку за 1000 доларів США, виходячи з положень ст.. 218 ЦК України не є допустимим доказом такої домовленості.

Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення відповідачем умов домовленості сторін щодо придбання будинку, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Позовна вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 знести самовільно збудований житловий будинок задоволенню не підлягає також, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїх постановах від 19 листопада 2014 року №6-180цс14 та від 9 листопада 2016 року № 6-1403 цс 16.

Судом встановлено, що рішенням Петриківської селищної ради № 32 від 17.05.1994 року, позивачу було передано земельну ділянку по вул. Тиха, 11 в загальному розмірі 0,48 га.

Згідно ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу 1990 року, що був чинним на час передачі позивачу земельної ділянки у власність, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Як встановлено в судовому засіданні спірний будинок самочинно збудований у 2014-2016 роках, а право власності на земельну ділянку площею 0,03 га позивач зареєструвала 13.02.2017 року, тобто відповідач здійснив будівництво на земельній ділянці, яка позивачу на той час не належала.

Статтею 58 Конституції України передбачено: Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Право не нести відповідальності за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, безпосередньо пов'язане з принципами і підставами юридичної відповідальності.

Враховуючи, що відповідач здійснив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка на час його здійснення позивачу не належала, суд вважає, що права позивача як землевласника чи землекористувача порушені не були, а тому відповідач не має нести цивільної відповідальності перед позивачем за здійснення такого будівництва у спосіб визначений останнім у позовній заяві.

Крім того в судовому засіданні позивачем взагалі не було надано доказів, що підтверджують місце розташування самочинно збудованого будинку саме на земельній ділянці позивача, оскільки площа земельної ділянки за вищезазначеною адресою, що видавалася в 1994 році під будівництво складала 0,25 га, а площа земельної ділянки, право власності на яке у 2017 році було зареєстроване за позивачем, складає лише 0,03 га.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав як землевласника, а тому позовна вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання відповідача знести самовільно збудований житловий будинок задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позовних вимог щодо зобов'язання відповідача знести самовільно збудований житловий будинок, та щодо стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 19 140. 00 грн., суд вважає, що не підлягають задоволенню у повному обсязі й вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20 000.00 грн.

З огляду на викладене суд вважає за доцільне в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на рахунок держави.

Керуючись 3, 15, 16, 23, 376, 391, 166, 1167 ЦК України, ст. ст. 10,11,60,88,212-215, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Петриківського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом вчинення певних дій; про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди- відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_9