Справа № 183/2893/17
№ 2/183/2235/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Дем'яненка Р.К.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, 2005 року народження, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. Крім того позивач просить зняти відповідачів з реєстрації в зазначеному будинку.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.11.2016 року, являється власником будинку № АДРЕСА_1, що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.04.2017 року. В зазначеному будинку зареєстрованою значиться її дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_4, 2005 року народження. Відповідачі з травня 2015 року в зазначеному будинку не проживають, житлом не користуються, не оплачують комунальні послуги, не приймають участі в його утриманні. Наявність реєстрації відповідачів у будинку порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У зв'язку з зазначеним просить захистити її право власності, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надала пояснення про те, що вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 та онукою ОСОБА_4 проживала в АДРЕСА_1 з моменту придбання цього будинку попереднім власником - ОСОБА_5. Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після її смерті, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 10 листопада 2016 року, вона набула право власності на нерухоме майно. Позивач пояснила суду, що з її дочкою у неї склалися не дуже добрі стосунки через те, що вона сама, за станом свого здоров'я потребує постійного стороннього догляду. ОСОБА_2 такої допомоги їй не надає, навпаки, періодично появляючись в будинку, створює нестерпні умови для спільного проживання, провокує різного роду конфлікти. З травня 2015 року відповідач постійно не проживає в будинку, не допомагає їй, не несе ніяких витрат на утримання будинку. Позивач має намір продати будинок, однак реєстрація в будинку відповідачів, в тому числі неповнолітньої дитини, позбавляє її можливості розпорядитися своєю власністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення про те, що вона разом зі своєю неповнолітньою дочкою була зареєстрована в АДРЕСА_1. Згода на її вселення в будинок та реєстрацію разом з дитиною надавалася попереднім власником - ОСОБА_5. Після її смерті вони деякий час залишалися проживати в будинку, однак через відсутність взаємопорозумінь з матір'ю, з метою уникнення конфліктів та їх провокацій, вона залишила будинок, змушена винаймати житло та створювати необхідні умови для свого проживання. Відповідач наполягала на тому, що декілька разів пропонувала своїй матері допомогу, в тому числі і матеріальну, однак остання її допомогу не бажає прийняти, має намір лише продати будинок та переїхати проживати до своєї дочки в м.Дніпро.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, представник органу опіки та піклування заперечував проти задоволення позову в частині визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач являється власником будинку АДРЕСА_1, який належить їй на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року, що набрало законної сили 22 листопада 2016 року.

У відповідності до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Суду надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у відповідності до якого держана реєстрація права власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 здійснена 21 квітня 2017 року.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка ОСОБА_4 вселені в будинок та зареєстровані в ньому зі згоди попереднього власника - ОСОБА_5.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Суду подано акт квартального комітету, складений за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають в будинку за АДРЕСА_1 з травня 2015 року.

Подані позивачем доказів свідчать про те, що з моменту набуття позивачем права власності на житловий будинок та до моменту її звернення до суду не сплинув час, визначений ч.2 ст. 405 ЦК України - один рік, в період якого члени сім'ї власника не проживали в будинку.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням заявлений передчасно, задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Враховуючи правові підстави даного позову і його правове обґрунтування, суд дійшов до переконання, що він не підлягає задоволенню в частині зняття осіб з реєстрації в будинку, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 5-8, 10, 57, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Сорока