Справа № 381/4589/15-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5020/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 20 30.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 таза апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна, про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна, про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Ж.П. про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_7 у віці 79 років, який страждав на тяжкі психоневрологічні роздали здоров'я. Зазначала, що після смерті її батька відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1, земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, легкового автомобіля Daewoo Lanos D4MM550, 2003 року випуску, причіпа марки ПФ 01ФЕРМЕР, 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказувала, що вона та її сестра ОСОБА_5 є єдиними спадкоємцями першої черги після смерті батька, інших спадкоємців немає. Також позивач зазначала, що вона є інвалідом другої групи, тому має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст.1241 ЦК ЦК України. Зазначала, що у березні 2015 року вона разом із ОСОБА_5 звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, де вони дізналися, що спадкова справа вже відкрита приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу ОСОБА_8, яка їм повідомила, що 16 листопада 2012 року ОСОБА_7 склав заповіт на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач вказувала, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки страждав на тяжкі психоневрологічні роздали здоров'я, у зв'язку з чим він проходив лікування. Однак стан його здоров`я не покращився, він страждав на втрату пам'яті, не пам'ятав своє прізвище, імена своїх родичів, не впізнавав дітей, онуків, не пам'ятав події свого життя, не орієнтувався у часі та просторі. 08 серпня 2012 року ОСОБА_7 було встановлено діагноз: органічний розлад комбінованого ґенезу з різко вираженим психоорганічним синдромом з перевагою інтелектуального зниження.

З урахуванням наведеного, позивач на підставі ч.1 ст.225 ЦК України просила визнати недійсним заповіт від 16 листопада 2012 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу ОСОБА_8

Не погоджуючись з указаним позовом, у жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили усунути ОСОБА_2, ОСОБА_5 від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 на підставі ст.1224 ЦК України.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 послалися на те, що ОСОБА_7 з 2004 року проживав однією сім'єю з їх матір'ю ОСОБА_9 і з того часу відносини між ним та ОСОБА_10 і ОСОБА_5 припинилися, оскільки останні не приїжджали до нього і не допомагали йому. Вказували, що ОСОБА_7 в останні роки життя дуже хворів, внаслідок чого перебував на стаціонарному лікуванні та потребував догляду і матеріального забезпечення. Однак ОСОБА_10 і ОСОБА_5 не приймали участі в догляді за хворим та його матеріальному утриманні, не цікавилися станом його здоров`я, не відвідували його та не вчиняли жодних дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги, усвідомлюючи необхідність надання такої допомоги та підтримки, будучи працездатними та матеріально забезпеченими людьми. З наведених підстав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просили їх зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року в позові ОСОБА_2 та в зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неповне з`ясування судом усіх обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити їх зустрічний позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено того, що у момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_7 у зв'язку з його захворюванням не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання заповіту недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ними не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, а відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_5мали реальну можливість надавати таку допомогу та свідомо ухилялися від надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4

Позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 є дочками ОСОБА_7, про що свідчать свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтво про народження серії НОМЕР_3

За життя ОСОБА_7 склав заповіт від 16 листопада 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепилицею Ж.П., за яким він заповідав ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 Київської області та земельну ділянку на якій цей будинок розміщений, а ОСОБА_4 - легковий автомобіль Daewoo Lanos D4MM550, 2003 року випуску та причіп марки ПФ 01ФЕРМЕР, 1986 року випуску.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дочками ОСОБА_9, з якою ОСОБА_7 проживав та вів спільний побут.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто, чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ним в цей момент.

Так, 22 лютого 2016 року ухвалою суду першої інстанції за клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 призначено посмертну судово - психіатричну експертизу стосовно ОСОБА_7, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 215 від 10 квітня 2017 року ОСОБА_7 на момент складання заповіту від 16 листопада 2012 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх тій та міг керувати ними (а.с.89-94, т.2). Зазначений висновок складено з урахуванням пояснень свідків та наданої медичної документації.

Судово-психіатричний експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_12, який був допитаний судом першої інстанції для перевірки доводів позивача ОСОБА_2 щодо невідповідності висновку експертизи медичній документації на ОСОБА_7, підтримав вказаний вище висновок судово-психіатричної експертизи від 10 квітня 2017 року.

Також судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які, кожен окремо, пояснили, що ОСОБА_7 був психічно здоровий, ніяких психічних відхилень у нього не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги довідку головного лікаря Клініки сімейної медицини «Ісаєви плюс» від 09 лютого 2016 року про те, що ОСОБА_7 мав діагноз: ЗЧМТ. Струс ГМ. ДЕП ІІ ст. Органічний розлад комбінованого ґенезу (радіоактивний, судинний, травматичний) з різко вираженим психоорганічним синдромом з перевагою інтелектуального зниження, оскільки з даної довідки не вбачається профіль лікаря, який ставив діагноз.

Інших доказів на підтвердження наявності сумнівів у психічному стані здоров`я ОСОБА_7, в тому числі перебування його на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позивачем за первісним позовом відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України суду не надано і таких доказів матеріали справи не містять.

Отже, оцінивши висновок судово-психіатричного експертизи у сукупності з іншими дослідженими в суді доказами по справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем ОСОБА_2 не доведено, що у момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_7 у зв'язку з його захворюванням не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Обставини, на які посилається ОСОБА_2в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ч.3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч.5 ст.1224 ЦК України).

У пункті 6 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 послались на те, що за станом здоров'я (перенесення операції на серці) та похилим віком ОСОБА_7 потребував стороннього догляду, так як перебував у безпорадному стані, однак відповідачі ОСОБА_10 і ОСОБА_5 свідомо ухилялись від своїх обов'язків щодо догляду за батьком.

На підтвердження обставин безпорадного стану померлого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказували на наявність у померлого тяжкої хвороби, що підтверджується консультативним заключенням хірурга-проктолога ПМУ ім. Богомольця, з якого вбачається, що ОСОБА_7 мав діагноз: хронічний геморой ІІІ ст. Аденома передміхурової залози, остеохондроз крижово-куприкового відділу хребта (а.с. 39) та витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 2562/13 Київської міської клінічної лікарні «Київській міський центр серця», відповідно до якого ОСОБА_7 мав діагноз: ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після імплантації ЕКС. Дисфункція ЕКС: виснаження елемента живлення. Фібриляція передсердь, постійна форма. Гіпертонічна хвороба І ст., 1 ст. ризик 2. СН ІІ А зі зниженою систолічною функцією лівого шлуночку (а.с. 41).

Разом з тим, з досліджених в суді першої інстанції пояснень свідка ОСОБА_14 вбачається, що за 4-5 днів до смерті ОСОБА_7 прийшов до нього додому без сторонньої допомоги. ОСОБА_7 мав штучний стимулятор серця та скаржився на здоров'я, однак у безпорадному стані не перебував. Аналогічні покази щодо стану здоров'я ОСОБА_7 дали свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_13, які показали, що померлий мав ряд захворювань, однак у безпорадному стані не перебував.

Доказів того, що перенесена операція по встановленню штучного стимулятора серця призвели до безпорадного стану ОСОБА_7, позивачами суду не надано.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_7 у зв'язку з віком та станом здоров`я висловлював прохання про надання йому допомоги, а ОСОБА_10 та ОСОБА_5 мали реальну можливість допомогти батькові та умисно ухилялись від надання такої допомоги. Таких доказів матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на те, що доказом ухилення ОСОБА_2 і ОСОБА_5 від надання допомоги спадкодавцю є факт тривалого невідвідування ними хворого батька, оскільки дана обставина не свідчить про факт умисного ухилення їх від надання допомоги батьку.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про усунення ОСОБА_2, ОСОБА_5 від права на спадкування, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, а відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_5мали реальну можливість надавати таку допомогу та свідомо ухилялися від надання такої допомоги.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді