Справа № 505/2310/16-ц
Провадження № 2/505/135/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.01.2017 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого судді - Нікітішина В.П.

при секретарі - Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Подільську Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прінт Медіа Сервіс» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 14.06.2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що 03.09.2010 року він був прийнятий на роботу на посаду «друкар офсетного друку» до ТОВ «Прінт Медіа Сервіс».

Наказом директора ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» №8 від 01.08.2014 року його було звільнено з посади «друкар офсетного друку» по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки в своїй заяві він виявив бажання на звільнення за угодою сторін.

Проте в день звільнення на робочому місці його не було, з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудову книжку не отримував.

23.07.2014 року він захворів і перебуває на стаціонарному лікуванні в Котовській міській лікарні з 23.07.2014 року по даний час.

Однак його колишній керівник не врахував повідомлення, що внаслідок роботи за зазначеною посадою він захворів та був вимушений проходити курс лікування протягом досить великого періоду.

Позивач, уточнивши позовні вимоги від 15.12.2016 року, просив суд визнати наказ про його звільнення із посади «друкаря офсетного друку ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» - незаконним; поновити його на посаді друкаря офсетного друку ТОВ «Прінт Медіа Сервіс»; стягнути з ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.08.2014 року по даний час; стягнути з ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» на його користь моральну шкоду у розмірі 4809,37 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Додатково пояснював, що на цей час працює з 01.08.2016 року оглядачем на Котовському ефірному телебаченні, та отримує зарплату в розмірі 3200 грн. на місяць. В принципі він не має наміру надалі працювати в ТОВ «Прінт Медіа Сервіс», однак заради принципу та отримання належної йому компенсації за час вимушеного прогулу на позові наполягає у повному обсязі. Також стверджував, що в усному порядку повідомляв ОСОБА_3 про хворобу, однак письмових документів у підтвердження цього не надавав та не вимагав повернення заяви про звільнення, оскільки вважав, що його звільняти не будуть.

Представник відповідача, директор ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» ОСОБА_3, у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, надав суду письмові заперечення, згідно яких вказував, що позивач 03.09.2010 року був прийнятий на роботу на посаду «друкар офсетного друку» до ТОВ «Прінт Медіа Сервіс». В липні 2014 року, а саме 08 липня 2014 року, позивачем була написана заява про звільнення із займаної посади з 01 серпня 2014 року за власним бажанням. В бесіді із керівником ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» позивач пояснив, що його не влаштовує заробітна платня і він знайшов роботу в Одесі. 09 липня 2014 року керівником ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» на вказану заяву було накладено резолюцію «Оформить приказ и провести расчет с 01.08.2014 г.». З 01 серпня 2014 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпПУ. Із наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в наказі. Трудову книжку позивач отримав, про що свідчить його підпис в журналі реєстрації обліку та зберігання трудових книжок. В день звільнення позивач не працював. День звільнення позивача припадав на останній день тижня, тому перерахунок заробітної плати та всіх виплат позивачу були здійснені на наступний банківський день. Відомості про те, що позивач хворів і перебуває на стаціонарному лікуванні ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» не відомі, оскільки не приходили ні усні ні письмові повідомлення про хворобу. Також вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом. У зв'язку з вищенаведеним, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Аналогічну позицію він підтримав також як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Додатково пояснював, що кінця дня 01.08.2014 року він не видавав наказу про звільнення позивача, оскільки чекав, що останній можливо відкличе його. Однак позивач цього не зробив, тому близько 17 год. Він підписав наказ на звільнення позивача згідно поданої заяви, оскільки не підписання такого наказу порушувало б його трудові права. Про те, що позивач перебуває на лікуванні, він належним чином його не повідомляв. З 21.07.2014 року на роботу позивач не виходив. Однак, зважаючи на його заяву про звільнення з 01.08.2014 року, питання щодо звільнення за прогули не піднімалось. Якби позивач повідомив, що перебуває на лікуванні його б не звільнили, оскільки в цьому разі він, позивач, отримував лікарняні за рахунок фонду соціального страхування, а підприємство від цього збитків не мало. Навіть 04.08.2014 року, коли позивач отримував трудову книжку, він не звернувся до нього з проханням скасувати наказ про звільнення, а одразу пішов до суду з позовом.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю, виходячи з такого.

Судом встановлено, що наказом №2 від 03.09.2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду «друкар офсетного друку» до ТОВ «Прінт Медіа Сервіс».

Заявою від 08.07.2014 ОСОБА_1 просив ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 01.08.2014 року.

Позивач у судовому засіданні не заперечував написання вказаної заяви, та підтвердив, що мав бажання звільнитися, оскільки знайшов роботу в м. Одесі.

Наказом директора ТОВ «Прінт Медіа Сервіс» №8 від 01.08.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади «друкар офсетного друку» з 01.08.2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, на підставі його заяви.

ОСОБА_1 був ознайомлений з вищевказаним наказом 04.08.2014 року, про що свідчить його підпис у цьому наказі і цього ж дня отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис в журналі реєстрації обліку та зберігання трудових книжок, та не заперечується ним особисто.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачем власноручно написана заява від 08 липня 2014 року про його звільнення саме з 01 серпня 2014 року, яка була задоволена роботодавцем.

Суд вважає бездоказовим твердження позивача про те, що у своїй заяві він виявив бажання на звільнення за угодою сторін, оскільки вказані твердження спростовуються його ж заявою, у якій він просив звільнити його за власним бажанням саме з 01.08.2014 року.

В день звільнення, а саме 01 серпня 2014 року, позивач не виходив на роботу, що підтверджується табелем обліку робочого часу та записами у журналі реєстрації виходу працівників на роботу. Вказане не заперечується і позивачем.

Позивач звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки вказував, що 23.07.2014 року він захворів та перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні з 23.07.2014 року і надалі.

Проте, будь-яких доказів у підтвердження повідомлення відповідача про хворобу, позивачем суду не надано. Не знайшло вказане підтвердження і в судовому засіданні.

Також позивачем не представлено доказів про відкликання ним своєї заяви на звільнення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивачу була виплачена заробітна плата на його картковий рахунок 04 серпня 2014 року, згідно відомостей розподілу заробітної плати за липень та платіжного доручення №365 від 04.08.2014 року.

Згідно пояснень представника відповідача, день звільнення позивача 01 серпня 2014 року припадав на останній день тижня - п'ятницю, тому перерахунок заробітної плати та всіх виплат позивачу були здійснені на наступний банківський день 04 серпня 2014 року - понеділок.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з дотриманням норм КЗпП України відповідно до поданої ним заяви, а тому позовні вимоги про визнання наказу про його звільнення, поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У зв'язку з відсутністю в діях відповідача порушення трудових прав позивача, суд не знаходить жодних підстав для стягнення з роботодавця моральної шкоди, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню також не підлягають.

Відповідач вказував, що позивачем пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з вказаним позовом.

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічним позовом, проте за його заявою, ухвалою суду справа була залишена без розгляду.

03 липня 2015 року ОСОБА_1 знову звертався до суду з аналогічним позовом, проте через повторну неявку у судове засідання, ухвалою суду справа була залишена без розгляду.

Звернення позивача до суду з вказаним позовом лише 14 червня 2016 року нічим не обґрунтовано, тому суд вважає, що встановлений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з вказаним позовом позивачем пропущений без поважних причин, що є додатковою підставою для відмови у позові.

У зв'язку із відмовою у позові судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10,60,88, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд, який його постановив, протягом 10 днів з дня його проголошення.

С у д д я -