АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька.

Зазначала, що з 02.08.2003 р. по 11.11.2014 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У листопаді 2014 р. між нею та відповідачем укладено договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 р. зазначений договір розірвано, визначено місце проживання дітей разом з нею, встановлено порядок і способи участі батька у вихованні дітей.

Посилаючись на те, що відповідач ігнорує її неодноразові звернення щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон, з урахуванням поданої нею заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України у період весняних канікул, з 20.03.2017 р. по 01.04.2017 р. до країни прямування - Арабська Республіка Єгипет у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.02.2017 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Справа № 759/7879/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4887/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 до Арабської Республіки Єгипет у супроводі матері ОСОБА_2, у період з 20.03.2017 р. по 01.04.2017 р., без згоди та супроводу батька ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що ОСОБА_2 зверталась до нього з приводу надання згоди на виїзд дітей за кордон, оскільки він жодних звернень від неї не отримував.

Крім того, надаючи дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди дітей за межі України, суд першої інстанції не урахував, що надання за рішенням суду дозволу на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька на майбутнє, суперечить нормам матеріального права, зокрема ст.ст. 141, 157 СК України, та позбавляють його можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Також суд залишив поза увагою надані ним докази про перешкоджання ОСОБА_2 йому у вихованні та спілкуванні з дітьми, невиконання нею укладеного між сторонами 07.11.2014 р. договору про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений.

Представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2015 р. по листопад 2014 р., від якого мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 р. визначено місце проживання дітей з матір'ю, розірвано укладений між сторонами 07.11.2014 р. договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків, встановлено способи і порядок участі батька у вихованні дітей.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 р. визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_4, а саме, щосуботи з 09 год. 00 хв. до 16 год.00 хв. в присутності матері.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.12.2015 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей у розмірі по 2000,00 грн. щодо кожної дитини, щомісячно, починаючи з 29.04.2015 р. і до досягнення дітьми повноліття.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась з письмовими вимогами до ОСОБА_1 про необхідність з'явитись до приватного нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за межі України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що батьком чиняться перешкоди у виїзді дітей за кордон, не належно виконує та умисно вчиняються дії спрямовані на затягування судового процесу, щоб не допустити виконання законного і справедливого рішення.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише передбачено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не отримував жодних звернень ОСОБА_2 з проханням надати відповідну нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за межі України спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що ОСОБА_2 02.02.15 р., 06.04.2015 р., 04.09.2015 р., 22.09.2015 р., 13.10.2015 р., 23.10.2015 р., 31.03.2016 р., 10.05.2016 р. зверталась із письмовими вимогами до ОСОБА_1 про необхідність з'явитись до приватного нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за межі України, що підтверджується наданими ксерокопіями опису вкладеного поштового відправлення з поштовими відбитками та квитанціями.

За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заперечень ОСОБА_1, поважність причин його неявки до нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за межі України, він не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що надаючи дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди дітей за межі України, суд першої інстанції не урахував, що надання такого дозволу суперечить нормам матеріального права та фактично позбавляє його можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними є необґрунтованими, оскільки рішенням суду надано дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди батька у конкретний проміжок часу, а саме з 20.03.2017 р. по 01.04.2017 р., з зазначенням держави прямування - Арабська Республіка Єгипет.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як зазначено у ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Таким чином, незалежно від того проживають батьки дітей разом чи окремовони зобов'язані піклуватись про них та забезпечувати всі необхідні умови для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Твердження ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на порушення ОСОБА_2 умов договору від 07.11.2014 р. про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав і обов'язків не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 р. зазначений договір розірвано, встановлено способи і порядок участі батька у вихованні дітей, зокрема рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 р. визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4.

Аналізуючи напружений характер взаємовідносин сторін, наявність конфліктів між ними з приводу участі у виховання дітей, наявність кримінальних проваджень за взаємними обвинуваченнями тощо, суд правильно зазначив, що взаємовідносини батьків не повинні впливати на права та інтереси дітей.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету спору і не впливають на правильність висновків суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: