АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Малинников О.Ф.
№22-ц/796/ 818/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Лапчевської О.Ф., Желепи О.В.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними заповіт від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6, посвідчений 16 липня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. на право спадкування квартири АДРЕСА_1 та заповіт від мені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 посвідчений 16 липня 2012 року Авдієнко О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований в реєстрі за № 749 на право спадкування квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року справа в частині вимог до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним щодо квартири АДРЕСА_2 була передана до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

В мотивування вимог позивач зазначав , що він є сином ОСОБА_5, померлої у віці 74 років - ІНФОРМАЦІЯ_2, якою 22.03.2006 року було складено та посвідчено заповіт на його ім'я щодо спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_2, у якій він був зареєстрований 19 грудня 2006 року.

ОСОБА_5, з якою він проживав разом до 03 липня 2012 року, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходячись у лікарні.

Після смерті матері він дізнався, що 16 липня 2012 року під час її перебування у лікарні було оформлено два заповіти, посвідчені 16 липня 2012 року щодо двох квартир, належних їй на праві власності: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6, АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3

Позивач вказав на те, що мати померла у лікарні, перебуваючи у тяжкому стані внаслідок погіршення стану здоров'я, оскільки вона страждала ішемічною хворобою серця, двічі перенесла інфаркт міокарда, хворіла на цукровий діабет 2 типу, мала інсулінову залежність, була у стані медико-коматозної субкомпенсації, і ускладненої катаракти очей та мала інші тяжкі хвороби та не могла усвідомлювати значення своїх дій за дві неділі до смерті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що аналіз обставин життя заповідачки, її дій, зокрема перед посвідченням заповіту, стану здоров'я дає підстави стверджувати про те, що за станом здоров'я на час посвідчення заповіту ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, тобто не могла у зв'язку з цим висловити свою дійсну волю на такі дії.

З метою встановлення дійсного стану здоров'я в Шевченківському районному суді м. Києва були допитані свідки (ОСОБА_7 та ОСОБА_8.) які повідомили, що в останні півроку в ОСОБА_5 були провали в пам'яті, найбільш сильні погіршення здоров'я були в останні два місяці її життя (травень-червень 2012 p.). При цьому, свідки повідомили, що ОСОБА_5 могла без будь-яких причин кричати, своїх дій не усвідомлювала, відмовлялась від прийому препаратів (інсуліну), що забезпечували її життєдіяльність.

Крім того, наслідками проведеної експертизи 07.11.2014 p. Комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» був складений акт посмертної судово-психіатричної експертизи № 278 ц, відповідно до якого ОСОБА_5 в період, який цікавить суд, страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) з мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом, астенічним симптокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання. Отже, фактично експертом не було надано відповіді на поставлене питання.

Зі змісту заповіту є незрозумілим чи наявність у ОСОБА_5 такого захворювання, як органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) мнестичним зниженням, церебральним синдромом, астенічним симптомокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання, дозволяло узгодження підписання заповіту вільно та усвідомлено приймати рішення (адекватні ситуації) та реалізовувати їх своїми діями та в повній мірі розуміти фактичний зміст власних дій чи ні.

Вважає, що судом першої інстанції було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу з порушенням вимог ст. 189 ЦПК України.

21.02.2013 p. апелянт звернувся до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва, Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, Дочірнього підприємства «Медичне науково-практичне об'єднання «Медбуд» ДТ Холдингова компанія «Київміськбуд» з проханням надати документацію щодо захворювань та лікування ОСОБА_5

З відповіді, що була надана Олександрівською клінічною лікарнею в Києві, вбачається, що ОСОБА_5 не зверталася за медичною допомогою до цієї медичної установи (на що також здійснено посилання в Акті посмертної судово-психіатричної експертизи).

Однак, це не відповідає дійсності. Для з'ясування причин надання Олександрівською клінічною лікарнею в м. Києві відповіді такого змісту, апелянт звернувся до вищевказаного медичного закладу із заявою, на яку була надана усна відповідь, що в Олександрівській клінічній лікарні в м. Києві відбулась реорганізація, ендокринологічне відділення стало самостійним об'єктом, з власною адресою. При цьому, адресу архіву ендокринологічного відділення також було змінено. Нa даний час медичний заклад, в якому проходила лікування ОСОБА_5, має назву Київський Міський Клінічний Ендокринологічний Центр (КМКЕЦ), головним лікарем якого є Гульчій Микола Васильович.

Саме в даному медичному закладі міститься медична картка № 86/31 стаціонарного хворого ОСОБА_5, в якій встановлені діагнози, в тому числі: «діабетична, дисциркуляторна, гіпертонічна енцефалопатія II ст. з цефалічним і цереброастенічним синдромами».

07.11.2014 p. Комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» був складений акт посмертної судово-психіатричної експертизи № 278 ц, відповідно до якої ОСОБА_5 в період, який цікавить суд, страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) з мнестичним зниженням, церебрастенічним синдром, астенічним симптокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 22 березня 2006 року ОСОБА_5, яка є мамою позивача, оформила заповіт на його ім'я, яким заповіла йому квартиру АДРЕСА_2.

16 липня 2012 року від імені ОСОБА_5 в приміщенні міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Києва було посвідчено заповіт на АДРЕСА_2 на відповідача ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко Оксаною Віталіївною.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, знаходячись в лікарні - померла.

В Третій Київській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_5, та повідомлено позивача про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на його ім'я у зв'язку з наявністю нового заповіту не на його користь і роз'яснено його право на звернення до суду для захисту своїх спадкових справ.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказав на те, що при посвідченні заповіту його мама не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки протягом останнього періоду неодноразово були факти прояву її неадекватної поведінки: знаходила в себе не існуючі хвороби, в той же самий час безпричинно не виконувала лікарські рекомендації, не дозволяла медичному персоналу лікарні проводити дії щодо лікування цукрового діабету тощо. Її важкий стан зумовлений тяжкими хворобами, які викликали серйозні порушення з боку центральної нервової системи (ЦНС), про що свідчить цілий ряд діагнозів, встановлених в лікарнях, де останнім часом знаходилась хвора.

Так, з метою встановлення вказаних позивачем обставин по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Комунальному закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне об'єднання».

Відповідно до Акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №278ц ОСОБА_5 в період, який цікавить суд страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) з мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом, астенічним симптомокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання. Проте, точно визначити глибину цих проявів та вплив їх на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними в цей період неможливо через недостатність та суперечність даних.

Відповідно до ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 18 Постанови Пленуму верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті і випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України)

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що спадкодавиця страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) з мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом, астенічним симптомокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12.

Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з'ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Законодавство України про судову експертизу складається, зокрема, з Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати

форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров'я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

З метою встановлення обставин у даній справі, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016 року було призначено посмертну судово-психіатричу експертизу, проведення якої було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи.

На вирішення експертам були поставлені питання:

- чи могла ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, за станом свого здоров'я, під час узгодження та підписання 16 липня 2012 року о 13 год. 10 хв. заповіту на ім'я ОСОБА_3, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?

- чи наявність такого захворювання, як органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, ендокринного) з мнестичним зниженням, церебральним синдромом, астенічним симптомокомплексом на фоні декомпенсації соматичного захворювання, дозволяло ОСОБА_5 на час узгодження і підписання заповіту вільно та усвідомлено приймати рішення (адекватні ситуації) та реалізовувати їх своїми діями та в повній мірі розуміти фактичний зміст власних дій?

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №745 від 21.10.2016 року, під час узгодження та підписання 16 липня 2012 року о 13 год. 10 хв. заповіту на ім'я ОСОБА_3 ОСОБА_5 страждала на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно- дисметаболічного) ґенезу з мне стичним зниженням, церебрастенічним синдромом (F 06.8 - згідно з MKX-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

2. Під час узгодження та підписання 16 липня 2012 року о 13 год. 10 хв. заповіту на ім'я ОСОБА_3 ОСОБА_5 страждала на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно- дисметаболічного) ґенезу з мне стичним зниженням, церебрастенічним синдромом (F 06.8 - згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 під час підписання оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, оскільки доказів абсолютної неспроможності особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними суду не надано.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді