Справа № 301/2219/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

03 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за навчання, за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Іршавського районного суду від 30 листопада 2016 року, -

встановила:

Національна академія внутрішніх справ (Академія) 07.11.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Наказом по Київському національному університету внутрішніх справ (Університет) від 31.07.2009 № 568 ОСОБА_2 був з 01.09.2009 зарахований курсантом першого курсу денної форми навчання Університету. 29.09.2009 Університет уклав із ГУМВС України в Закарпатській області та відповідачем договір № 09-505 про підготовку фахівця в Університеті, відповідно до якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а в разі відмови від проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. У 2010 році Університет було реорганізовано в Академію, яка є правонаступником Університету.

Відповідач з 01.09.2009 по 14.06.2013 перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом по Академії від 14.06.2013 № 601 відповідачу було присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», було видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідача було направлено для проходження служби до УМВС України в Закарпатській області. Тож позивач виконав свої зобов'язання за договором у повному обсязі. Наказом від 16.03.2015 № 45 о/с по УМВС України в Закарпатській області відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, отже, на порушення умов договору відповідач звільнився зі служби до спливу трирічного строку після закінчення навчання.

За змістом укладеного сторонам договору та відповідних положень законодавства, підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є звільнення особи зі служби за власним бажанням протягом перших трьох років після закінчення навчання, відшкодування здійснюється у розмірі понесених позивачем фактичних витрат, на підставі відповідного розрахунку, а в разі відмови добровільно їх відшкодувати витрати стягуються судовим порядком. За розрахунком позивача, належна до стягнення з відповідача сума коштів у 28491,96 грн складається з його грошового забезпечення (10400,31 грн), витрат на оплату комунальних послуг та спожитих відповідачем енергоносіїв (10166,48 грн), витрат на харчування (5413,08 грн) і витрат на речове забезпечення (2512,09 грн).

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» щодо порядку працевлаштування випускника, який навчався за держзамовленням, на норми ст.ст. 526, 611, 623 ЦК України щодо виконання зобов'язань та відповідальності за їх порушення, на Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджений Постановою КМ України від 01.03.2007 № 313, позивач просив стягнути на його користь з відповідача вартість витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 28491,96 грн і покласти на того судові витрати (а.с. 2-4).

Рішенням Іршавського районного суду від 30.11.2016 провадження в справі закрито з підстави, передбаченої ст. 205 ч. 1 п. 1 ЦПК України, внаслідок підвідомчості справи адміністративному суду (а.с. 46-47).

Національна академія внутрішніх справ оскаржила рішення суду як ухвалене із порушенням норм процесуального права, оскільки відповідно до ст. 15 ч. 1 ЦПК України та інших норм закону спір щодо стягнення заборгованості за навчання та витрат із утримання відповідача ОСОБА_2 в Академії належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Спірні правовідносини виникли з договору, не мають у розумінні КАС України публічно-правового характеру, зокрема, не стосуються власне проходження відповідачем публічної служби. Крім того, суд постановив рішення з процесуального питання, тоді як таке у разі наявності відповідних підстав вирішується ухвалою суду. Сторона просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким вирішити спір по суті та задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляції, суд приходить до такого.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов'язаний із проходженням відповідачем публічної служби, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Погодитись із таким вирішенням процесуального питання не можна, оскільки свого висновку суд дійшов без урахування дійсних обставин справи та з порушенням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, наказом по Київському національному університету внутрішніх справ від 31.07.2009 № 568 ОСОБА_2 було з 01.09.2009 зараховано на перший курс денної форми навчання Університету за спеціальністю «Правознавство» (а.с. 8). Університет (Виконавець) 29.09.2009 уклав із ГУМВС України в Закарпатській області (Замовником) і ОСОБА_2 (Особою) договір № 09-505 про підготовку фахівця в Університеті (а.с. 6-7), за умовами якого, зокрема: предметом договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямком (спеціальністю) «правознавство» (п. 1); Виконавець зобов'язується забезпечити Особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за затвердженими законодавством нормами (пп. 2.1.3.); підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку є, зокрема, відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання (пп. 3.2.); відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (пп. 4.1.); підпунктами 4.2. і 4.4. договору передбачено складення відповідного розрахунку фактичних витрат за їх видами та стягнення коштів судовим порядком у разі відмови від добровільного відшкодування.

Відповідно до наказу по Академії від 14.06.2013 № 601 випускнику ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» і видано Диплом бакалавра (а.с. 9). Наказом по УМВС України в Закарпатській області від 16.03.2015 № 45 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ з посади дільничного інспектора СДІМ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області у запас за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114, «за власним бажанням» з 16.03.2015 (а.с. 12).

Спір між сторонами виник із укладеного 29.09.2009 договору № 09-505 про підготовку фахівця в Університеті і стосується відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі МВС України, особою, яка за власним бажанням звільнена із органів внутрішніх справ. Питання щодо відшкодування відповідних витрат вирішується згідно із Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМ України від 01.03.2007 № 313, з урахуванням інших нормативних актів щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за державним замовленням, витрат на їх утримання в навчальних закладах тощо.

Тобто, спір щодо стягнення заборгованості за навчання та витрат із утримання відповідача в Академії виник із договірних правовідносин, які регулюються нормами ЦК України (зокрема, ст.ст. 1, 2, 11, 202, 509) та відповідними пов'язаними положеннями інших нормативно-правових актів. Такий спір про право цивільне належить розглядати в порядку цивільного судочинства (ст.ст. 1, 3, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України), на що правовий статус фізичної особи, яка проходила відповідне навчання, не впливає по суті. Спір, який виник між сторонами, не є спором за зверненням суб'єкта владних повноважень у порядку здійснення ним владних, управлінських функцій чи спором про проходження публічної служби і справою адміністративної юрисдикції в розумінні ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 6, 8, 9, 15, ст. 17 ч. 1, ч. 2, п. 2 КАС України. Спір не належить до тих, у яких у порядку адміністративного судочинства відповідачем може виступати фізична особа, на що окрім наведених процесуальних норм побічно вказують і положення ст. 21 ч. 2 КАС України. Отже, висновок суду першої інстанції про підвідомчість спору адміністративному суду необґрунтований.

За приписами ст. 205 ч. 1, ст. 208 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦПК України, питання про закриття провадження в справі вирішується судом шляхом постановлення ухвали. Всупереч цим вимогам закону, суд першої інстанції вирішив процесуальне питання шляхом постановлення рішення.

Виходячи з наведеного, доводи апеляції щодо правової природи спору, відсутності підстав для закриття провадження в справі та порушення вимог закону щодо форми судового рішення, яке належало ухвалити, заслуговують на увагу. Водночас вимога скарги щодо вирішення апеляційним судом спору по суті безпідставна, позаяк розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов'язком (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 15, 107, 118 та інші норми ЦПК України), функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1, інші норми ЦПК України), а не вирішення позову замість суду першої інстанції. Суд першої інстанції по суті позов не вирішував.

Відтак, на підставі ст. 311 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 4, ст. 311 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити частково, рішення Іршавського районного суду від 30 листопада 2016 року скасувати, справу для продовження розгляду направити до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді