Єдиний унікальний номер 242/2559/15-ц Номер провадження 22-ц/775/367/2017
Головуючий у 1 інстанції Владимирська І.М.
Доповідач Груіцька Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів:Осипчук О.В.,Соломахи Л.І.,

секретар Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини, в якій вказала, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею і знаходиться на її утримані. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 2 липня 2015 року позов було задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до повноліття дитини.

12 квітня 2016 року відповідач звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення від 2 липня 2015 року.

Ухвалою суду від 12 травня 2016 року, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 2 липня 2015 року було скасоване.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про стягнення аліментів на дитину - задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до повноліття дитини.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач, та подав апеляційну скаргу. Вказує на те, що суд не задовольнив його клопотання та клопотання його представника, про зупинення провадження по справі. Вважає,що дитина на яку суд стягнув аліменти не є його, ці обставини мають важливе значення для справи. Просив скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року та у позові відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду, апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Позивачка та відповідач у судове засідання апеляційного суду не з'явились,наддали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі( а.с.222,226).

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_5. Зазначені обставини підтверджені свідоцтвом про народження дитини від 18.07.2014 року, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, відповідно до якого батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3, а матір'ю - ОСОБА_4( а.с.3).

Згідно довідки № 361 від 07.09.2016 року, виданої ПП «Клініка Медіком», ОСОБА_4 працює на даному підприємстві у якості медсестри, її сукупний дохід за період з 18.04.2016 року по 31.08.2016 року склав 14 888 грн. 35 коп.

Згідно довідки № 1125 від 07.11.2016 року, виданої Першотравневою центральною міською лікарнею, ОСОБА_3 працює у вищевказаній лікарні на посаді лікаря травматолога-ортопеда, його сукупний дохід з січня 2016 року по жовтень 2016 року склав 55 530 грн. 33 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, майнового становища відповідача та позивача. Обґрунтовуючи вимоги позивача, та заперечення відповідача, суд вважав можливим стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, відповідно до положень статті 183 СК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 182, 183 СК України, відповідно до яких суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що надані відповідачем довідки про взяття на облік особи, яка переміщується за тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції , а саме його батьків: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 не є підтвердженням їх потреби в матеріальній допомозі від відповідача.

Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів з додержанням норм матеріального права, та максимально можливим урахуванням інтересів дитини, тобто виконав свій обов'язок щодо забезпечення спеціального захисту прав дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, які передбачені ст. 27 Конвенції про права дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що він має сумніви та оспорює своє батьківство відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки ці доводи є припущенням. На час розгляду справи судом першої інстанції спір з цих підстав не вирішено та суду не було надано ніяких конкретних обставин та доказів, які б свідчили про зазначене.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги у частині незаконної відмови йому у зупиненні провадження у справі з наступного.

Згідно з частиною першою статті 157 ЦПК України суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

У справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення аліментів на малолітню дитину. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідач вказує на відмову суду першої інстанції зупинити провадження у справі, оскільки він оскаржує своє батьківство стосовно ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів справи,до постановлення рішення судом першої інстанції справа розглядалася 1 рік та 3 місяці, що є порушенням права позивача на розумні строки розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції також послався на ці обставини та зауважив, що зупинення провадження у справі призведе до затягування розгляду справи про стягнення аліментів по суті.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенцією про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Виходячи з вищенаведеного, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, розглянув справу за наявними у справі доказами, врахував докази відповідача в обгрунтування заперечень щодо розміру аліментів та дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання їх малолітнього сина аліментів в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу, однак не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду, до повноліття дитини.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства. У рішенні наведені відповідні мотиви, з яких суд його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не спростовуються доводами скарги. У зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Л.О. Груіцька

Судді: О.В. Осипчук

Л.І. Соломаха