Справа №461/244/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2017 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Мисько С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб - Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та інші вимоги, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб - Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна за №43 від 17.01.2015 року та скасування запису №8412182 про право власності за ОСОБА_3 на обєкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позову покликається на те, що оскільки право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 отримано ОСОБА_2 незаконно, договір дарування №43, укладений ОСОБА_2 17.01.2015 року, за яким останній подарував квартиру АДРЕСА_2 своїй дочці ОСОБА_3, є нікчемним правочином, так як свідоцтво про право власності на майно на момент дарування отримане незаконно. Крім того зазначає, що Апеляційний суд Львівської області задовольнив частково його апеляційну скаргу у справі №461/7154/15, визнав незаконним і скасував рішення № 2621057 від 27.05.2013 року про державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт за ОСОБА_2; Львівський окружний адміністративний суд постановою від 20.01.2015 року у справі № 813/8664/14 скасував рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт за ОСОБА_2 У подальшому вказане рішення Львівського окружного адміністративного суду було скасовано, а провадження у справі закрито Львівським апеляційним адміністративним судом. Вказує, що якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Оскільки договір дарування виданий на підставі свідоцтва про право власності, яке визнано недійсним, договір дарування також визнається недійсним.

Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги позивача заперечили та зазначили, що позов є безпідставним, оскільки оспорюваний договір дарування не порушує права та інтереси позивача ОСОБА_1, який до їх квартири немає жодного відношення. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги позивача заперечив та зазначив, що позов є безпідставним, оскільки позивач не є стороною договору і не в праві його оскаржувати; права позивача не порушені. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Управління державної реєстрації Львівської міської ради в судове засідання не зявився, подав суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову та проводити розгляд даної справи без участі представника управління.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, подала суду письмові пояснення щодо позову, в яких просить розглядати справу без її участі.

Заслухавши думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими /ст.ст. 57-59 ЦПК України/.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 17.01.2015 року за реєстровим номером 43, було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_3 З даного договору вбачається, що квартира АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого 27.05.2013 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, індексний № 4002019. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Чинне законодавство України, передбачає такі підстави припинення договору дарування як відмова однієї зі сторін від договору, розірвання договору дарування, визнання договору недійсним за судовим рішенням.

Водночас, позивач просить визнати недійсним даний договір та скасувати запис про право власності, так як на його думку, ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру незаконно, тому немає права будь-яким чином відчужити її, при цьому знову ж таки не подаючи доказів, що підтверджують те, що укладення даного договору якимось чином порушує його права чи інтереси, тобто не доводить цього жодним чином.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної - влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно, в наведеного переліку не входить такий спосіб захисту, як скасування права власності , таким чином, право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як скасування правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушено таким правочином його право.

В судове засідання ОСОБА_1 подав клопотання про визнання незаконним рішення №2621075 від 27.05.2013р. на кв.№9 буд.16 по вул.Снопківській у м.Львові про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та свідоцтва про право власності на цю ж квартиру. Однак, таке клопотання немає процесуального статусу самостійної позовної вимоги; за предметом спору це є різні позовні вимоги, які розглядаються окремо за умови належного оформлення позову, в порядку, визначеному ЦПК України.

Позивач в судовому засіданні також визнав, що на спірну житлову площу відповідачів не претендує. Однак, вважає, що визнання недійсним договору дарування буде підставою для скасування правовстановлюючих документів та дозволу ДПБІ на право проведення будівельних робіт.

Відповідно до п.3 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року у справі №461/7154/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Львівського міського управління юстиції, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, державного реєстратора ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, ОСББ «СНІП» про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовлено. Рішення суду оскаржувалось та скасовано в частині.

Розглядаючи вказану справу, суд апеляційної інстанції вирішував також позовну вимогу ОСОБА_1, про скасування договору дарування за № 43, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який є предметом розгляду цієї справи. При цьому, суд апеляційної інстанції встановив що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, а відтак не вправі його оспорювати. В цій частині колегія суддів апеляційної інстанції залишила рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). При цьому, норми ЦК України визначають, що правочин є нікчемним, зокрема, у таких випадках: 1) у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину; 2) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; 3) у разі відсутності схвалення правочину, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності; 4) у разі відсутності схвалення правочину, вчиненого без дозволу органу опіки та піклування; 5) у разі вчинення правочину, який порушує публічний порядок.

Таким чином, під жодні із цих ознак не підпадає укладення Договору дарування від 17.01.2015 p., що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, необхідною передумовою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами є порушення прав та законних інтересів особи, яка звертається з позовом. Позовом у процесуальному значенні є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет та підстава позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охорошованого законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Таким чином, при вирішенні судом спору по суті, важливим є встановлення наявності або відсутності, в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, оскільки, це є необхідною передумовою для звернення до суду.

Згідно з Рішенням КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес від 01.12.2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, судом встановлено, що жодні інтереси ОСОБА_1 у ній справі не зачіпаються ні оспорюваним договором дарування, ні записом про право власності за ОСОБА_3 на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з п. 7 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 17.01.2015 р., не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-11, 10, 57-61, 88 ЦПК України, ст.ст. 182, 203, 204, 212-215, 216, 717, 719 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб - Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та інші вимоги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.Р.Волоско.