АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4905/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Заришняк Г.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року про відмову в ухваленні додаткового рішення в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 16.06.2017 року по 30.06.2017 року до країни прямування Республіка Хорватія у присутності матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 (а.с. 162-163).

Вказане вище рішення набуло чинності та сторонами не оскаржувалось.

23.02.2017 представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення суду по зазначеній вище справі та просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року У задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, а питання про ухвалення додаткового рішення та стягнення судового збору передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В скарзі посилалися на те, що вирішення питання про розподіл судових витрат є обов'язком суду під час ухвалення рішення, незалежно від того чи міститься в позові прохання про стягнення судових витрат (судового збору). Суд першої інстанції в порушення положень п. 4 ч. 1 ст. 220, ч. 4 ст. 215, ч. 1 ст. 88 ЦПК України безпідставно відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи заяви підтримала.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі п.4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, рішення суду складається з резолютивної частини із зазначенням:

висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково;

висновку суду по суті позовних вимог;

розподілу судових витрат;

строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Крім того, відповідно до п. 13 Постанови пленуму ВСУ № 14 від 18.19.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено:

висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено);

висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено;

розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні;

вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде;

конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права;

розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК;

строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу;

судом не вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, Святошинський районним судом м. Києва не було здійснено розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що первинні позовні вимоги не містили прохання про стягнення судових витрат з відповідача та в подальшому позовні вимоги позивачкою та/або її представником не уточнялись, не доповнювались та не збільшувались, в тому числі щодо стягнення судового збору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України сторони, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство жодним чином не зобов'язує позивача вказувати в позовній заяві про необхідність стягнення на його користь судового збору (ст. 119 ЦПК України), при цьому відповідно до ст. 88, 215 ЦПК України розподіл судових витрат є обов'язком суду першої інстанції.

Тобто суд, порушив вимоги процесуального закону, безпідставно не ухвалив в справі додаткове рішення щодо розподілу судових витрат, порушив порядок розгляду заяви.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 312 ЦПК України, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки, враховуючи приписи ст. 220 ЦПК України це питання належить до виключної компетенції суду, який ухвалив рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасувати, а заяву про ухвалення додаткового рішення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: