Провадження № 22ц/784/102/17 Суддя першої інстанції Якименко Л.М.
Справа № 475/78/16-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Тіщенком Л.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ( надалі Банк, ПАТ «Дельта Банк») на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національний банк України про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

5 лютого 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 вересня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 145-0041010/ФК08, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 151 920,00 грн. з розрахунку 15,00% річних за весь час фактичного користування кредитом з 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2015 року.

30 червня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» на користь акціонерного товариства «Дельта Банк», згідно умов якого «Дельта Банк» замінює товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» як кредитора у визначених зобов'язаннях, тобто до ПАТ«Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

Протягом визначеного строку ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів у встановленому договором порядку та строки не виконала, у зв'язку з чим станом на 23 грудня 2015 року утворилась заборгованість в загальній сумі 71924,66 грн., з яких: 33633,99 грн. проценти за користування кредитом; 36172,19грн.- пеня; 1194,60 грн. - сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту; 923,88 грн. - сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 71 924,66 грн.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема: суд першої інстанції розглянув клопотання відповідачки про витребування доказів без оплати судового збору; в порушення вимог ст. 74 ЦПК України не повідомив Банк про призначене на 31 жовтня 2016 року судове засідання; суд також не врахував, що забезпечення позивачем наявними в матеріалах справи доказами, дають змогу суду чітко встановити спірні правовідносини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 вересня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 145-0041010/ФК08, відповідно до якого банківська установа надала позичальнику кредитні кошти в розмірі 151 920,00грн. під 15,00% річних на весь строк фактичного користування кредитом з 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2015 року. При цьому позичальник зобовязався сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій Банку, сукупних послуг, які надають позичальнику у звязку з укладенням цього договору ( п. 1.13 Договору). Повернення кредиту здійснюється щомісячними частинами в розмірі не менше як 1 808,57 грн. по 20 число включно кожного місяця ( п. 2.4 Договору) (а.с.6-12).

30 червня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» на користь акціонерного товариства «Дельта Банк», згідно умов якого до акціонерного товариства «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.19-29).

Відповідно до додатку до зазначеного договору, передано на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитних зобовязань за договором № 145-0041010/ФК08 станом на 1 червня 2010 року у загальному розмірі 117 538.91 грн.

За розрахунком Банку відповідачка станом на 23 грудня 2015 року мала заборгованість у загальному розмірі 71 924,66 грн., з яких: 33633,99 грн. проценти за користування кредитом; 36172,19грн.- пеня; 1194,60 грн. - сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту; 923,88 грн. - сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту.

Відповідачка не заперечувала факт порушення нею умов договору щодо строків сплати щомісячних платежів та розміру цих платежів. Між тим, вважала, що сплативши 11 серпня 2015 року 80.000 грн. в рахунок погашення кредиту, повністю виконала свої зобовязання за вказаним договором кредиту.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано відповідного розрахунку заборгованості, враховуючи, що розрахунок заборгованість надано з 30 червня 2010 року, а отже неможливо відслідкувати виконання зобовязань позичальника за кредитним договором.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не може погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції повністю цих вимог не дотримався, не визнав явку представника Банку в судове засідання обовязковою та не розяснив йому його права та обовязки у звязку з поданим позовом та не попередив про наслідки не вчинення процесуальних дій на підтвердження позовних вимог, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Так, п. 5.2 договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісії, в інших випадках, передбачених договором, то позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку, що діяла в період прострочення за кожен день прострочення від суми простроченої заборгованості.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладені правові норми та зміст кредитного договору колегія суддів вважає, що позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню.

Так, з наданих Банком розрахунків заборгованості за кредитним договором та виписки з особового рахунку відповідачки вбачається, що сплачені нею 11 серпня 2005 року 80.000 грн. розподілено на оплату кредитної заборгованості, зокрема: 61.2044.47 грн. тіла кредиту; 3 617 грн. - процентів; 911.52 грн. - комісії та 13 962.81 грн. вихідний залишок (а.с. 94). Станом на 31 серпня 2015 року позичальник має заборгованість за процентами на поточну суму заборгованості у розмірі 81.288.08 грн., сплачено процентів 47 654.09 грн., а відтак заборгованість за відсотками складає 33 633.99 грн. ( 82 288.08 47 654.09). Між тим, колегія суддів вважає, що Банк безпідставно не зарахував в зазначену заборгованість сплачені позичальником 13 962.81 грн. , а залишив цю суму як вихідний залишок, що не передбачено умовами договору.

За такого ця сума підлягає відрахуванню з суми вказаної заборгованості та залишок заборгованості становить 19 671.18 грн. (33 633.99 13 962.81), а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідачки.

Щодо розрахунку пені у розмірі 36 172.19 грн., то цей розрахунок зроблений Банком з урахуванням положень п. 5.2 договору та в межах річного строку.

Проте розмір пені майже вдвічі перевищує розмір збитків, на які нарахована ця пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 15.000 грн.

Відповідачка, заперечуючи наявність заборгованості за договором кредиту, не надала суду доказів, визначених ст.ст. 57-59 ЦПК України, які б спростовували наявність такої заборгованості, хоча за вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України це є її процесуальним обовязком.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачки 1194,60 грн. - суми за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту та 923,88 грн. - суми за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту, то такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

При зверненні до суду з позовом Банк взагалі не обґрунтував цих вимог, на підставі чого з позичальника підлягають стягненню такі суми не надав будь-яких розрахунків таких вимог. Також не надав таких обґрунтувань й представник позивача в своїх письмових поясненнях. Між тим, Банк просив стягнути такі суми, виходячи з простроченого тіла кредиту та доходів по кредиту. При цьому є незрозумілим яку суму прострочки тіла кредиту та яких доходів мав на увазі позивач.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що ці вимоги позивачем не доведені належними та допустимими доказами, а відтак в задоволенні цих вимог слід відмовити.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягнення судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у вигляді витрат на сплату судового збору при зверненні до суду з позовом та за подачу апеляційної скарги, а всього у розмірі 1 394 грн. 82 коп. (664.20 + 730.62).

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Дельта Банк задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» станом на 23 грудня 2015 року 19 671 грн.18 коп. - проценти за користування кредитом; 15 000 грн.- пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитним договором від 29 вересня 2008 року.

В частині позовних вимог про стягнення 1194,60 грн. - суми за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту та 923,88 грн. - суми за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 1 394 грн. 82 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_5