АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/140/17 22-ц/774/843/К/17
Справа № 210/140/17-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/843/К/17 суддя Ступак С.В.
Категорія - 26 (ІІІ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди працівнику в разі ушкодження його здоров'я.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі Дніпропетровської області ОСОБА_4,

представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_3, від імені якого діяла адвокат ОСОБА_5, звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (надалі - ОСОБА_2 Фонду) про стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, посилаючись на те, що при виконанні посадових обовязків 07 серпня 2004 року з ним стався нещасний випадок, у звязку із чим висновком МСЕК йому встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Вважає, що у звязку з нещасним випадком йому спричинено моральну шкоду, розмір якої він визначив у 124 800,00 грн. і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 10 лютого 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 Фонду на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 Фонду на користь держави судові витрати у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 Фонду ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає рішення необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права; ОСОБА_2 Фонду є неналежним відповідачем по справі; позивачем не надано доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди та вини відповідача; не було проведено медико-соціальної експертизи для встановлення факту отримання моральної шкоди; втрата професійної працездатності не може впливати на спосіб життя позивача; спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення від сплати судового збору органів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 Фонду - ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07 серпня 2004 року о 06 годині 05 хвилин, при виконанні посадових обовязків помічника машиніста екскаватора відвально-екскаваторної дільниці Глеюватського карєру ВАТ «ЦГЗК», з позивачем, з позивачем ОСОБА_3 стався нещасний випадок, у звязку із чим позивач отримав наступні травми: відкритий (ІІІ Б тип) перелом 2-х щиколодковий лівого гомілкового суглоба з вивихом стопи.

Відповідно до ОСОБА_6 Н-5 розслідування нещасного випадку від 10 серпня 2004 року та ОСОБА_6 форми Н-1 № 17 про нещасний випадок на виробництві від 10 серпня 2004 року, причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки під час експлуатації гірничого устаткування п. 93 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом»; невиконання вимог інструкції з охорони праці, п. 4.2 «Інструкції з охорони праці № 41-39-50 для машиністів та помічників машиніста одноківшових електричних екскаваторів цехів ОАО «ЦГЗК»» та порушення трудової та виробничої дисципліни, ст. 14 Закону України « Про охорону праці», розділ 2 «Посадової інструкції гірничого майстра відвально екскаваторної діяльності», п. п. 2.7.54.2; 2.7. 45.3 « Положення про систему охорони праці в ВАТ «ЦГЗК» (а.с.5-7, 8-10).

Висновком МСЕК від 01 грудня 2004 року ОСОБА_3, у звязку з виробничою травмою, первинно було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 80 % та другу групу інвалідності з 19 листопада 2004 року з наступним переоглядом 01 січня 2006 року.

Згідно з виписки з акту огляду МСЕК від 21 лютого 2005 року до довідки серії ДНА-02 №02666, позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 80% до 01 січня 2007 року (а.с.23), а відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААА №017091 від 20 грудня 2016 року позивачу повторно встановлено втрату працездатності у розмірі 25% з наступним переоглядом 10.12.2018 року (а.с.4).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на ОСОБА_2 Фонду обовязку з відшкодування позивачеві моральної шкоди у звязку з втратою останнім професійної працездатності.

Цей висновок суду відповідає положенням ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачці вперше стійкої втрати працездатності, якими передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоровя за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на ОСОБА_6 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Зазначений висновок суду узгоджується також із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, відповідно до якого громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у звязку з професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач переніс зменшення обсягу трудової діяльності, змушений був пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві у звязку з відсутністю висновку ЛКК щодо наявності моральних страждань у позивача є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності.

Узгоджується рішення суду із рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 р., якими зокрема встановлено, що Законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи вищенаведене, доводи ОСОБА_2 Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача у січні 2002 року, тобто до набрання чинності, як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законами України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки», якими було зупинено дію чинності норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати профпрацездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік дію цих норм припинено.

Не може погодитись, колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, у звязку з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року.

Так, згідно із ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 2 п. 11.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12,ухваленою за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача у листопаді 2004 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності, в редакції станом на листопада 2004 рік, за умовами якого обовязок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на ОСОБА_6 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з листопада 2004 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства суперечить положенням п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, оскільки даний спір виник з приводу відшкодування моральної шкоди, спричиненої при виконанні трудових обов`язків.

Крім того, як розяснено у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року, завданням страхування від нещасних випадків на виробництві відповідно до статті 1 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» є проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоровю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоровя та працездатності потерпілих від нещасних випадків або професійного захворювання на виробництві; відшкодування шкоди, повязаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини, надання їм соціальних послуг у звязку з ушкодженням здоровя, а також у разі смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей. Спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються у судовому порядку (стаття 55 вказаного Закону).

Відповідно до положень розділів I і II зазначеного Закону ОСОБА_6 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не здійснює владні управлінські функції, тому з урахуванням наведеного та враховуючи субєктний склад сторін такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положень ст. 23 ЦК України та з урахуванням розяснень, наведених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У звязку з вищевикладеним, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди, визначеної судом, безпідставні.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо розподілу судовий витрат, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права і доводи апеляційної скарги в цій частині є цілком прийнятними та обґрунтованими, а тому колегія суддів скасовує рішення суду в частині розподілу судовий витрат по справі та ухвалює в цій частині нове рішення.

Так, згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється Законом (ч. 2 ст. 79 ЦПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Згідно п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи Фонду соціального страхування України.

Отже, як позивач ОСОБА_3, так і відповідач ОСОБА_2 Фонду, звільнені від сплати судового збору, а тому судовий збір у розмірі 640,00 грн. (який судом першої інстанції визначено вірно у відповідності до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») має компенсуватися за рахунок держави відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року в частині розподілу судових витрат по справі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 (нуль) копійок компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: