Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Курбанова Н.М.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 січня 2017 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.

суддів - Мальцевої Є.Є., Баркова В.М.

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку разом із матір'ю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2016 року,

В с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їх матір'ю ОСОБА_1; надати їй або її законному представнику без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку.

В обґрунтування позову посилалась на те, що від шлюбу з ОСОБА_2 має двох неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишились проживати разом із нею. У зв'язку із переїздом із м.Донецьк, в якому вона з дітьми постійного проживала та були вимушені екстрено переїхати в період активної фази антитерористичної операції, діти зазнали моральних, психічних страждань. З метою оздоровлення дітей та зменшення ризику для психічного здоров'я дітей, вона має намір та можливість вивезти дітей для відпочинку до м.Темрюк (Красанодарський край) РФ, де проживають її родичі та до Німеччини, де проживають її друзі. Крім того, метою вивозу дітей до Німеччини є поглиблене вивчення німецької мови, оскільки її син, ОСОБА_3, наразі навчається у спеціалізованій школі з поглибленим вивченням іноземних мов (німецької та англійської). Враховуючи ті обставини, що відповідач категорично та невмотивовано відмовляється надати дозвіл на короткочасний виїзд за кордон дітям, чинить перешкоди у здійсненні заходів для покрашення здоров'я дітей, просила задовольнити її вимоги та вирішити питання про відшкодування судових витрат.

В ході розгляду справи позивачка уточнила свої вимоги, просила надати дозвіл на короткостроковий виїзд з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, а саме:

-у період з 15 грудня 2016 року до 15 січня 2017 року та з 01 квітня 2017 року до 01 вересня 2017 року до Федеративної Республіки Німеччина, за адресою АДРЕСА_2;

-у період з 01 квітня 2017 року до 01 вересня 2017 року до Республіки Туреччина;

Надати дозвіл їй або її законному представнику без згоди відповідача оформлювати проїзні документи або закордонні паспорти для неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3, з метою їх тимчасового виїзду за межі України;

Зобов'язати ОСОБА_2, з метою оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей, сприяти позивачу у підготовці пакету документів, передбаченого діючим законодавством України та міжнародними установами (Посольства ФРН в Україні) для його подальшої подачі до відповідних органів, шляхом надання ОСОБА_2 копії свого громадянського паспорту та вирішити питання про відшкодування судового збору.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 по надання дозволу на виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку разом з матір'ю задоволено.

Надано дозвіл на короткостроковий виїзд з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2, а саме:

- у період з 15 грудня 2016 року до 15 січня 2017 року надано дозвіл на короткостроковий виїзд ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2 до Федеративної Республіки Німеччина, за адресою АДРЕСА_2;

- у період з 01 квітня 2017 року до 01 вересня 2017 року надано дозвіл на короткостроковий виїзд ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2 до Федеративної Республіки Німеччина, за адресою АДРЕСА_2;

- у період з 01 квітня 2017 року до 01 вересня 2017 року надано дозвіл на короткостроковий виїзд ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2 до Респудліки Туреччина.

Надано дозвіл ОСОБА_1 або її законному представнику без згоди ОСОБА_2 оформлювати проїзні документи або закордонні паспорти для неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з метою їх тимчасового виїзду за межі України;

Зобов'язано ОСОБА_2, з метою оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за межі України, сприяти ОСОБА_1 у підготовці пакету документів, передбаченого діючим законодавством України та міжнародними установами (Посольства ФРН в Україні) для його подальшої подачі до відповідних органів, шляхом надання ОСОБА_2 копії свого громадянського паспорту.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.

З рішенням суду не згодний відповідач, посилаючись в апеляційній скарзі на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вказує, що рішення суду є необґрунтованим та невмотивованим, судом не вказано чому не прийняті до уваги доводи відповідача, а прийнято доводи позивача стосовно її бажання вивезти дітей за межі України і позбавити відповідача спілкування з дітьми протягом зимових та літніх канікул; в описовій частині рішення не зазначено узагальнений виклад позиції відповідача, інших доказів досліджених судом, а в резолютивній частині рішення не вказано строк і порядок набрання рішенням суду законної сили; суд вийшов за межі позовних вимог, які були заявлені позивачкою, допустив безпідставне подання позивачкою нових доказів, в тому числі неналежні і недопустимі, одночасну зміну предмету і підстав позову після початку розгляду справи по суті; Не прийнято до уваги, що позивач мала можливість вирішити спір мирним шляхом за винятком того, щоб старший син пропускав заняття в школі протягом двох тижнів у грудні 2015 року та два місяці у квітні-травні 2017 року; нова позовна вимога про зобов'язання відповідача надати копію свого громадянського паспорту не оплачена судовим збором та не могла розглядатись у даній цивільній справі; обґрунтовуючи рішення, суд послався на недіючі законодавчі і нормативні акти, а діючий Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 07 травня 2014 року № 152, ніякої особистої згоди його, як батька, на оформлення закордонного паспорту для дітей не потребує; судом було надано дозвіл на виїзд дітей у дві країни - до ФРН та до Туреччини в один і той же період і не з'ясовано з ким будуть знаходитися діти протягом 5 місяців, оскільки позивачка працює; при ухваленні рішення судом проігноровані вимоги ст.141 Сімейного Кодексу України , ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», віддано перевагу тільки матері і повністю проігноровано право відповідача на спілкування з дітьми протягом як зимових так і літніх шкільних канікул.

Відповідно до положень ст. 158-1 ЦПК України позивач ОСОБА_1 прийняла участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, заперечення позивача ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що первісний позов та уточнена позовна заява стосується надання дозволу на виїзд дітей на певний період за кордон, а також надання дозволу на оформлення без згоди батька проїзних документів, а тому ні предмет спору, ні підстави позову змінені не були, і підстав залишати позов без розгляду не мається, а законодавством не заборонено надавати на обґрунтування уточненої редакції позову, докази. Відповідач у своїх запереченнях не навів об'єктивних причин, за якими він відмовляє позивачці у наданні згоди на виїзд дітей за кордон України, тим самим безпідставно зловживаючи своїми правами і обмежуючи права дітей, гарантовані як міжнародним та українським законодавством. Суд з метою дотримання інтересів неповнолітніх дітей дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, задовольнив їх в повному обсязі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, батьками неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 року є громадяни України - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 11, 12).

На підставі рішення Калініського районного суду м. Донецька Донецької області від 06.05.2014 року,справа № 256/2328/14-ц, шлюб зареєстрований 01 лютого 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, розірвано (а.с.7-9).

Зазначеним судовим рішенням визначено місце проживання малолітніх дітей разом із матір'ю ОСОБА_1

Позивачкою подано заяву - запрошення до Федеративної Республіки Германії від ОСОБА_6 - позивачці та її дітям ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.124).

Згідно довідки від 09 вересня 2016 року № 126, виданої Спеціалізованою школою № 80 Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районного в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 навчається у 5-А класі, з поглибленим вивченням іноземних мов. Учень вивчає англійську мову обов'язково, друга іноземна мова (за вибором) - німецька (а.с.125).

Згідно довідок ЛКК № 105, № 106 від 17 вересня 2015 року, виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Печерського району м. Києва», Амбулаторія № 11 , ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 року та ОСОБА_4 перебувають на «Д» обліку в амбулаторії № 11 по обслуговуванню дитячого населення КНП «ЦПМСД» Печерського району у лікаря з діагнозом: часто тривало хворіє дитина, аденоїди, вазомоторний риніт. Рекомендовано оздоровлення дитини в умовах морського клімату (а.с.126, 127).

Відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на короткочасний виїзд малолітніх дітей за межі країни, позивачка зазначала, що має намір і можливість виїхати за межі України з дітьми, метою якого є всебічний розвиток і оздоровлення останніх, однак батько дітей, відповідач по справі не дає згоду на виїзд дітей за кордон, чим порушує їх права.

Оскільки відповідач порушував права малолітніх дітей, не надавав дозволу на їх виїзд за межі країни, позивачка звернулась до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України, та надання їй інших повноважень, необхідних для оформлення дозвільних документів на виїзд, що і є предметом даного позову. Ті обставини, що спочатку позивачка просила надати дозвіл тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України (а.с.2-5), в а ході розгляду справи уточнила період виїзду та країни, до яких просила дозвіл на короткочасний виїзд дітей за межі України (а.с.116-123) не свідчить про те, що позивачка змінила предмет і підставу позову.

Тому з доводами апеляційної скарги в тій частині, що позивачка після початку розгляду справи змінила предмет і підставу позову погодитися не можна. Підстав відмовлятися від позовних вимог викладених у позовній зави від 17 березня 2016 року у позивачки не було.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3857-XII ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.

Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Згідно ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 Закону № 3857-XII).

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 , зі змінами і доповненнями на час виникнення спірних правовідносин ( далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності надання дозволу на короткостроковий виїзд малолітніх дітей за межу України, оскільки позивачка, забезпечуючи нормальний фізичний, духовний розвиток дітей, довела необхідність і доцільність поїздок дітей за кордон для загального розвитку, психологічної реабілітації та оздоровлення. При цьому діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Відповідно до ст.11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Разом з тим, вирішуючи питання про надання дозволу на короткостроковий виїзд з України малолітніх дітей із їх матір'ю і без згоди батька, суд надав дозвіл на виїзд дітей до Німеччини та Туреччини у період з 01 квітня 2017 року по 01 вересня 2017 року.

При цьому, надав дозвіл на виїзд дітей за межу України у зазначений період, судом не було враховано ті обставини, що ОСОБА_7 є учнем загально - освітньої школи і що в квітні - травні місяці здійснюється навчальний процес, а надання дозволу на виїзд у зазначений судом період призведе до пропуску дитиною занять у школі.

Як пояснила в апеляційному суді позивачка, вона має намір у визначений судом період багатократно вивозити дітей за кордон на короткочасний період, у тому числі і в квітні - травні місяці, на які припадає багато святкових днів, коли навчальний процес у школи не відбувається.

З пояснень відповідача в апеляційному суді вбачається, що він також має намір і можливість вивозити дітей для оздоровлення на узбережжя Азовського моря, у гори, що він робить кожен рік, а виїзд дітей за межі країни у період з 01 квітня по 01 вересня 2017 року призведе до тривалого пропуску сином ОСОБА_3 занять у школі та позбавить дітей відпочинку на Азовському морі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає зміні, а саме надання позивачу дозвіл на короткострокові ( до 24 днів) виїзди з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2 у зазначений судом період.

Підстав для зміни або скасування рішення суду в частині визначення періоду, у який надано дозвіл на виїзд дітей разом із матір'ю та без згоди їх батька за межі України до країн Німеччини та Туреччини, колегія не вбачає. В рішенні суду конкретно визначено місце куди будуть спрямовані діти до Німеччині, а саме за місцем проживання друзів позивача, а саме ОСОБА_6, який надав дозвіл - запрошення ОСОБА_1 разом з дітьми відвідати його сім'ю ( а.с.124).

Заперечення відповідача щодо не визначення у рішенні суду міста та назви готелю перебування дітей у Туреччині являються безпідставними, оскільки, як пояснила позивач в апеляційному суді їй спочатку необхідно отримати дозвіл на виїзд дітей за межі країни та оформити проїзні документи на дітей, після чого вона буде визначати місто та готель.

Крім того, при наданні дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за межі України, діючим законодавством не передбачено зазначення міста перебування назви готелю, де будуть проживати діти. Необхідно лише зазначити країну, до якої будуть виїжджати неповнолітні діти та час перебування їх в іншій країні.

Разом з тим з рішенням суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо надання їй або її законному представнику дозволу на оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей та зобов'язання відповідача надати копії громадянського паспорту колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Згідно п. 1. Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, в редакції постанови чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, за кордоном і дає такій особі право на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Громадянин України, який через свої релігійні переконання відмовився від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорту для виїзду за кордон, має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія (п.2. Порядку).

Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років (п. 3. Порядку).

Згідно п.9. Порядку до заяви-анкети вносяться такі відомості (персональні дані) про особу, на ім'я якої здійснюється оформлення паспорта для виїзду за кордон: відцифрований образ обличчя особи; унікальний номер запису в Реєстрі; прізвище, ім'я та по батькові; стать; дата народження; місце народження (держава, область, район/місто, селище/село); місце проживання із зазначенням адреси (найменування адміністративно-територіальної одиниці, вулиця, номер будинку, корпусу, квартири); серія, номер, дата видачі документа, на підставі якого оформлюється паспорт для виїзду за кордон; контактний телефон; дата заповнення заяви-анкети; відомості про відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук; підпис особи; відомості про законного представника особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку (прізвище, ім'я та по батькові, дата та місце народження); підпис керівника територіального органу або підрозділу ДМС, а в разі його відсутності - особи, яка виконує обов'язки керівника, або адміністратора центру надання адміністративних послуг, а в закордонній дипломатичній установі України - підпис консульської посадової особи; прізвище, підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу або підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов'язками покладено функції із здійснення передачі персональних даних фізичної особи, на ім'я якої оформлюються документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України, для їх перевірки, а в закордонній дипломатичній установі України - прізвище, підпис (із зазначенням дати) консульської посадової особи; номер оформленого паспорта для виїзду за кордон; прізвище, підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу або підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов'язками покладено функції з оформлення, видачі паспорта для виїзду за кордон (у тому числі отримання відцифрованих відбитків пальців рук), а в закордонній дипломатичній установі України - прізвище, підпис (із зазначенням дати) консульської посадової особи; підпис заявника із зазначенням дати отримання паспорта для виїзду за кордон.

Пунктом 20. Порядку визначено, що оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється:

1) особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі її особистої заяви-анкети;

2) особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства.

Для оформлення паспорта для виїзду за кордон особа подає:1) заяву-анкету; 2) паспорт громадянина України (для осіб, що досягли шістнадцятирічного віку та постійно проживають в Україні); 3) свідоцтво про народження (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку); 4) відповідні документи, що підтверджують здійснення встановлених законодавством платежів, або оригінал і копію документа про звільнення від таких платежів; 5) заяву про відмову від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорта для виїзду за кордон (у разі потреби). У разі оформлення паспорта особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, таку заяву від її імені подають батьки (якщо батьки не перебувають у шлюбі, - той з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачі, опікуни, піклувальники або інші представники чи представники закладів, які виконують функції опікунів чи піклувальників над цією особою. Заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства; 6) у разі оформлення паспорта особі, що не досягла дванадцятирічного віку, або особі, яка не може пересуватись самостійно у зв'язку із тривалим розладом здоров'я, що підтверджується відповідною довідкою лікувального закладу, може бути подано дві кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра та одну фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого зображення особи шляхом сканування (п. 22 Порядку).

У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у пункті 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: 1) свідоцтва про смерть другого з батьків; 2) рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 3) рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 4) рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію; 6) оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (п. 23. Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача в апеляційному суді, після розірвання шлюбу з відповідачем та проведенням антитерористичної операції в м. Донецьку вона разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переселилися до м. Києва, де разом проживають та зареєстровані за адресою за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.10).

Отже, у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа. А тому ніякої особистої згоди відповідача для оформлення закордонних паспортів неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та надання копії його громадянського паспорту діючим законодавством не вимагається.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За таких обставин рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо надання їй або її законному представнику дозволу на оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей та зобов'язання відповідача надати копії громадянського паспорту ухвалене не у відповідності з нормами діючого законодавства та у порушення норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині позовних вимог про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до положень п.2, п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України в описовій частині рішення, крім іншого, зазначається узагальнений виклад позиції відповідача; в резолютивній частині рішення зазначається строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції в ньому судом узагальнено викладено позицію відповідача стосовно заявлених до нього вимог, зазначено порядок і строк оскарження рішення. Не зазначення порядку набрання рішенням суду законної силу не є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Доводи відповідача в тій частині, що позивачу було відомо його місце проживання і що остання мала можливість вирішити спір мирним шляхом спростовується його відношенням до позову, тим, що як під час всього розгляду справи відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Будь-яких дій щодо надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за межі країни, у той період про який просила позивач, або в інший період, відповідач не здійснив.

До матеріалів позову (а.с.21, 22) позивачем надано ксерокопію документу виконаного іноземною мовою, який не містить офіційного перекладу. Однак судом зазначений документом рішення не обґрунтовувалось, а тому суду доводи апеляційної скарги щодо посилання суду на неналежний і недопустимий доказ являються необґрунтованими.

Обґрунтовуючи рішення, суд послався на положення ч.1, ч.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, і неправильне наведення у рішенні назви цієї Конвенції не призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, інші доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду в частині, яка не підлягає зміні або скасуванню, та не можуть бути підставою скасування або зміні рішення в зазначеній частині.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, підлягає зміні рішення суду і в частині відшкодування судових витрат.

Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні з позовом, ОСОБА_1 сплачено судовий збір 551 грн. 21 коп. (а.с.1).

Враховуючи положення ч.1 ст. 88 ЦПК України, роз'яснення наведені в абз.2 п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат по сплаті судового збору підлягає стягненню ? частина понесених нею витрат у сумі 275 грн. 60 коп.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір 606 грн. 33 коп. (а.с.187).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на користь відповідача з позивача у відшкодування витрат по сплаті судового збору підлягає стягненню 303 грн. 16 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2016 року в частині надання ОСОБА_1 або її законному представнику дозволу на оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей та зобов'язання ОСОБА_2 надати копії громадянського паспорту скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання ОСОБА_1 або її законному представнику без згоди ОСОБА_2 оформлювати проїзні документи або закордонні паспорти для неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з метою їх тимчасового виїзду за межі України та зобов'язання ОСОБА_2, з метою оформлення проїзних документів або закордонних паспортів для неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за межі України, сприяти ОСОБА_1 у підготовці пакету документів для його подальшої подачі до відповідних органів, шляхом надання ОСОБА_2 копії громадянського паспорту відмовити.

Це ж рішення в частині надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Надати дозвіл на короткострокові (до 24 днів) виїзди з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з їх матір'ю ОСОБА_1 без згоди їх батька ОСОБА_2, а саме:»

Змінити також рішення в частині відшкодування судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви 275 гривень 60 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 303 гривні 16 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков