Справа № 363/216/16-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/1339/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 20 21.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючогоБерезовенко Р.В.,
суддівОлійника В.І., Мельника Я.С.,
при секретаріСпеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся із позовом до ОСОБА_6, третя особа - Приватний нотаріус КМНО Ляпунова Я.А., про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову вказував, що він є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, в якій з 1998 року та до теперішнього часу проживає, і яка є його єдиним житлом.

В липні 2014 року разом зі своєю племінницею ОСОБА_8 він поїхав до нотаріуса, де підписав документи для отримання путівки на лікування та супроводження ОСОБА_8 його до санаторію. Однак згодом на його поштову адресу почали надходити квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, в яких зазначено, що особовий рахунок відкрито на дочку його племінниці ОСОБА_6

Наполягав, що його ввели в оману, коли наміру дарувати квартиру відповідачці він не мав, а саме під час укладання договору дарування його племінниця ОСОБА_9 навмисно ввела його в оману, скористалася його похилим віком та слабким зором, у зв'язку з чим він замість обіцяних нею

документів на оформлення путівок до санаторію, підписав договір дарування квартири на користь її дочки ОСОБА_6

Просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 липня 2014 року між ним та ОСОБА_6, застосувати наслідки недійсності правочину, повернути йому вказану квартиру та визнати за ним право власності на неї.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №0422475 від 22 червня 2012 року.

29 липня 2014 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_10 свою квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 1638.

Згідно довідки форми №3 від 23 грудня 2015 року ОСОБА_5 зареєстрований у вказаній квартирі та постійно там проживає з 12 грудня 2003 року.

Згідно акту обстеження матеріально побутових умов проживання від 23 грудня 2015 року складеного депутатом Вишгородської міської ради Київської області ОСОБА_5 одноосібно, постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1

Також місцевим судом встановлено, що ОСОБА_5 має погіршений стан здоров'я, поганий зір та слух (згідно наявних у справі медичних довідок), вказана квартира є його єдиним житлом, яка після укладання договору фактично з його володіння не вибувала.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договору дарування квартири недійсним саме на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки позивачем не доведено укладення оспорюваного правочину під впливом обману.

Судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд у відповідності до вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив, а позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність обставин щодо введення його оману.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як убачається зі змісту оспорюваного договору дарування, сторони засвідчили, що цей договір не є фіктивною чи удаваною угодою.

Сторони підтвердили, що вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договорів відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договори не приховують інших правочинів і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені у них.

На виконання вимог ст.ст. 182, 210 ЦК України, договори були підписані сторонами та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А.

Таким чином, суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування спірної квартири, укладеного між сторонами, недійсним, оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено, що мав місце обман зі сторони відповідача щодо правової природи правочину.

У ч. 3 ст. 60 ЦПК України зазначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи і не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Я.С.Мельник

В.І.Олійник