Номер провадження: 22-ц/785/74/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Драгомерецького М.М.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

встановила:

У березні 2016 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15.02.2013 року між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя має доньку ОСОБА_6, 2013 року народження.

Позивачка зазначала, що ще до народження доньки шлюбні відносини сторін фактично перестали існувати.

У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2014 року шлюб між сторонами був розірваний.

З моменту народження доньки відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надавав. 21 лютого 2014 року вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, які були стягнуті з відповідача за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року на її утримання та на утримання доньки, однак ніяких грошей відповідач не сплачував до моменту звернення позивачки з виконавчим листом до державної виконавчої служби.

01 жовтня 2014 року позивачка звернулася до суду з проханням про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_6.

На початку червня 2014 року до суду надійшов висновок Київської районної адміністрації м. Одеси від 28.05.2015 р. № 420/01-11, яка, діючи в інтересах дитини як орган опіки та піклування, вважала недоцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. У висновку повідомлено, що, у випадку неналежного виконання ним батьківських обов'язків протягом шести місяців, дане питання може бути переглянуто.

10 червня 2015 року за заявою позивача судом було постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду.

Висновком Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.09.2015 року за № 3018/01-20 було рекомендовано батькам вирішувати питання по вихованню дитини мирним шляхом, а спілкування батька з дитиною можливо з 09.00 до 12.30 по понеділкам, середам та суботам у присутності матері.

Однак, як стверджує позивачка, відповідач продовжив ухилятися від своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про неї, жодного висновку для себе він не зробив, не бачиться з дитиною з дня її народження, не виявляє батьківського піклування.

Також позивачка зазначила, що на протязі року вона мешкає разом з іншим чоловіком, який в свою чергу піклується про дитину, відноситься до неї як до своєї дитини, матеріально забезпечує її, та у подальшому бажає стати її усиновлювачем.

У зв'язку з зазначеним позивачка звернулася до суду з відповідним позовом та просила його задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 неналежним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, не зустрічається з донькою, не займається її вихованням, не цікавиться її життям, здоров'ям з моменту народження дитини, тому суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та позбавив останнього батьківських прав.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 15 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

Від шлюбу подружжя мають доньку ОСОБА_6, 2013 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.28).

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2014 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.26).

Відповідно до довідки КП ЖКС «Хмельницький» від 17.12.2015 року за № 6340 про склад сім'ї та реєстрацію малолітня ОСОБА_6, 2013 року народження, мешкає разом з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, що також не заперечувалось відповідачем.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13.05.2014 року вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи з 21.02.2014 року по 10.08.2031 року. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь та на утримання ОСОБА_5 у розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з 21.02.2014 року по 10.08.2016 року (а.с.25).

Як зазначила позивачка, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо доньки, коштів на її утримання та розвиток не надає, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям, тобто систематично не виконує своїх батьківських обов'язків, тому вона звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

Крім того, позивачкою було зазначено, що на даний час вона мешкає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, який має намір усиновити її доньку.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють освоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку.

Як було встановлено судом ОСОБА_3 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та навпаки стверджує, що саме позивачка не дає можливості йому спілкуватися з дитиною.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідач рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини виконує у повному обсязі, що підтверджується копіями квитанцій, наявних в матеріалах справи (а.с.44-56), посилання позивачки на існуючу заборгованість по сплаті аліментів спростовується листом Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси від 16.08.2016 року за № 10830, з якого вбачається, що у Київському ВДВС м. Одеси виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 аліментів не перебував та станом на теперішній час не перебуває (а.с.84).

Таким чином, посилання позивачки на ненадання відповідачем матеріальної допомоги не заслуговує на увагу.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що 03.08.2016 року за № 2311/01-20 Малиновською районною адміністрацією (як органом опіки та піклування) був наданий висновок щодо недоцільності позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, 2013 року народження (а.с.81-82).

З наданого висновку вбачається, що на засіданні ради опіки та піклування були присутні обоє батьків. Було встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, сплачує аліменти на утримання дитини та утримання матері. ОСОБА_3 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має бажання спілкуватися з донькою та в межах своїх можливостей приймати участь в її вихованні. Також у висновку зазначено, що суперечки між батьками перешкоджають в налагодженні контакту між батьком та дитиною.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності відомостей про свідоме нехтування відповідачем батьківських обов'язків відносно малолітньої дитини, що не було прийнято судом першої інстанції до уваги.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення.

Позивачкою не надано достатніх відомостей, які б безумовно свідчили про злісне ухиляння відповідачем ОСОБА_3 від виховання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст. 164 СК України було б підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» зазначив, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини.

А як вже було зазначено, відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що також відображено у висновку органу опіки та піклування.

Крім того, відповідач посилається на те, що всі спроби наладити взаємовідносини з дитиною не мають результату, оскільки, позивачка сама не дає можливості йому приймати участь у вихованні дитині та з самого початку їде шляхом позбавлення його батьківських права, про що свідчать її неодноразові звернення до органу опіки та піклування.

Зазначене підтверджується висновком органу опіки та піклування Київської районної адміністрації від 28.05.2015 року за № 420/01-11, з якого вбачається, що ОСОБА_5 вже зверталася з заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої ОСОБА_6, 2013 року народження, але орган опіки та піклування дійшов висновку щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (а.с.24).

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про виконання ним батьківського обов'язку, оскільки саме позивачкою повинні бути надані докази щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, що не було нею зроблено.

Також колегія суддів звертає увагу, що позивачка у своїй позовній заяві сама зазначає, що вона мешкає з іншим чоловіком, який має намір удочерити її доньку, тобто вирішити питання з відповідачем у інший спосіб в неї не має наміру.

Колегія суддів також критично ставиться до письмових заяв ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, які засвічені начальником дільниці КП «ЖКС «Хмельницький» (а.с.21-23) та з яких вбачається, що вони підтверджують факт, що при здійсненні прогулянок ОСОБА_5 зі своєю дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, батько ОСОБА_3 завжди відсутній, участі у вихованні дитини не приймає, оскільки відомості про відсутність батька у вихованні дитини вони могли дізнатися лише зі слів матері, тобто зазначені відомості є припущенням, що не може бути прийнято судом до уваги.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд першої інстанції на усі зазначені обставини уваги не звернув, що призвело до ухвалення незаконного, необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

М.М. Драгомерецький