АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 654/3971/16-ц
Номер провадження:22-ц/791/714/17
Головуючий в І інстанції Данилевський М.А.
Категорія Доповідач: Колісниченко А.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоКолісниченка А.Г.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
за участю секретаряПавловської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.02.2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Голопристанської райдержадміністрації Херсонської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.02.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Відповідачку попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покладено на орган служби у справах дітей Голопристанської райдержадміністрації Херсонської області контроль за виконанням ОСОБА_6 батьківських обов'язків.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що всі фактори, які зазначені в постанові пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судом першої інстанції були залишені поза увагою. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд тим самим порушив права дитини на необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, оскільки батьки або особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.1,2 ст.27 Конвенції «Про права дитини». Так, ОСОБА_6 маючи усі можливості для здійснення належного виховання дітей та їх матеріального забезпечення, свідомо нехтує своїми обов'язками та витрачає грошові кошти, які отримує для забезпечення належного розвитку дітей, за не призначенням. У зв'язку з чим, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_5 та його представниця ОСОБА_7, у судовому засіданні, на задоволенні апеляції наполягали, з підстав зазначених у скарзі.

Представниця служби у справах дітей Голопристанської РДА Херсонської області - Шевченко Н.Ю., у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала.

ОСОБА_6 до суду не з'явилася, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. За таких обставин, колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу без її участі на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які з'явилися до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно- процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що повивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків в той час як позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка виконує батьківських обов'язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що з 29.04.2013 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Голопристанським міським відділовим державної реєстрації актів цивільного стану (актовий запис № 5). Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 2015 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, а 14.12.2016 року рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області шлюб між ними розірвано.

Малолітні діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживають разом з батьком - ОСОБА_5 в АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 тривалий час, з 2014 року належним чином не виконувала своїх батьківських обов'язків: спілкувалась із дітьми вкрай рідко, участі в їх утриманні та вихованні не брала.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 15.12.2016 року, тобто до звернення позивача до суду із позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, ОСОБА_6 зверталась до голови Бехтерської сільської ради із заявою про встановлення їй часу спілкування з дітьми (а.с.33).

А допитаний судом першої інстанції у якості свідка інспектор по роботі з незахищеними верствами населення ОСОБА_11, пояснював, що він проводив у листопаді 2016 року обстеження умов проживання ОСОБА_6 і відзначив, що умови проживання поліпшились.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч.1 ст.164 СК України мати,батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. п.15,16 постанови пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Пояснюючи мету свого звернення до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав позивач ОСОБА_10 зазначав, що це необхідно для визначеності у побудові його сімейних стосунків із особою, з якою він проживає однією сім'єю і створення, на цій базі, належних умов для виховання дітей. Визнаючи цей мотив таким, що заслуговує на увагу, колегія суддів все ж вважає, що такий крайній захід впливу на особу як позбавлення батьківських прав, з урахуванням конкретних обставин справи та поведінки відповідачки, на даному етапі, не буде відповідати інтересам дітей і є надто суворим щодо відповідачки.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те що сам факт звернення позивача до суду із таким позовом є стимулюючим заходом щодо спонукання відповідачки змінити своє ставлення виконання нею своїх батьківських обов'язків. При цьому суд цілком обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_6 її батьківських обов'язків.

Зважаючи на це, відхиляються доводи апелянта , які зводяться до посилань на надання судом першої інстанції неналежної правової оцінки доказам, які маються у справі, оскільки на думку колегії суддів, суд першої інстанції вирішив спір виважено, об'єктивно та з урахуванням всіх встановлених ним обставин, зваживши на аргументи позивача та врахувавши деякі позитивні зміни у поведінці відповідачки, водночас залишивши її поведінку під контролем органу опіки та піклування.

Враховуючи на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.02.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий А.Г.Колісниченко

Судді: І.В.Вейтас

С.В.Радченко