Доповідач: Новікова Г.В. Номер провадження 22-ц/775/331/2017
РІШЕННЯ

І М Е Н ЕМ У К РА Ї Н И

29 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Новікової Г. В.,

суддів: Груіцької Л.О.,Гапонова А.В.

при секретарі: Молдованові Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційні скарги ОСОБА_1 та державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на рішення Краматорського міського суду від 13 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій посилався на те, що з 2008 року він працював на посаді директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області.

Відповідно до наказу №119-ос від 21.10.2016 року його звільнено із займаної посади з 21.10.2016 року за грубе порушення трудових обовязків на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Станом на дату подання позову із наказом про звільнення його не ознайомлено, трудову книжку не повернуто.

Він тривалий час сумлінно виконував свої посадові обовязки, а тому, відсутні передбачені чинним законодавством підстави для звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, відповідно його звільнення з посади директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області є незаконним, оскільки: по-перше, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачено у ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Рішення компетентної особи про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення. Незаконний наказ про звільнення позивача взагалі не містить таких підстав, будь-яких додатків він не має. Згідно із ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Водночас, в порушення вимог чинного законодавства до застосування дисциплінарного стягнення державне підприємство не ознайомлювало його із актом службового розслідування від 23.09.2016, не витребувало від позивача письмових пояснень, а також, як було вищезазначено, не ознайомлювало із наказом про звільнення. За таких обставин, його звільнено з порушенням норм чинного законодавства: ст. п.1 ч.1 ст. 41, ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Станом на 21.10.2016 він перебував на лікарняному. Дана обставина підтверджується листками непрацездатності. За таких обставин, його звільнено у період тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч.3 ст.40, ч.2 ст.41 КЗпП України. За таких обставин, наказ ДП «Укрдержбудекспертиза» №119-ос від 21.10.2016 про звільнення позивача підлягає визнанню незаконним та має бути скасований.

Просив зобов'язати ДП «Укрдержбудекспертиза» змінити формулювання причини його звільнення з посади директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області зазначивши підставою звільнення - власне бажання (ст. 38 КЗпП України).

Крім того, зазначив те, що 31 жовтня 2016 ним поштою була направлена заява до ДП «Укрдержбудекспертиза» про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Не зважаючи на те, що він не бажає продовжувати трудові відносини із відповідачем, за ч.3 ст.235 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки, його було незаконно звільнено, більш того йому не видано трудову книжку, а також неправильне формулювання у трудовій книжці причини звільнення перешкоджає його працевлаштуванню, то із відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 21.10.2016р. до дня постановлення судового рішення. Просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» №119-ос від 21.10.2016р. про звільнення його із займаної посади;

- змінити дату та формулювання причини звільнення на звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з дня постановлення судового рішення

- зобовязати ДП «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» внести зміни до трудової книжки , змінивши дату та формулювання причини звільнення з 21 жовтня 2016 р. із звільнення за грубе порушення трудових обовязків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України) на звільнення за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) з дня постановлення судового рішення.

- стягнути із ДП «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2016р. до дня постановлення судового рішення щодо незаконного звільнення ОСОБА_1, а саме: на 13.01.2017 р., що становить 33215, 56грн.;

Рішенням Краматорського міського суду від 13 січня 2017 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано незаконним наказ №119-ос від 21.10.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з 21 жовтня 2016 року на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

ДП «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба Української державної будівельної експертизи» зобов'язано в наказі №119-ос від 21.10.2016 року про звільнення ОСОБА_1 змінити формулювання причини звільнення зазначивши, що «звільнити ОСОБА_1 з посади директора філії Державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба Української державної будівельної експертизи» у Донецькій області із займаної посади 31 жовтня 2016 року згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

ДП «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба Української державної будівельної експертизи» зобов'язано внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, зазначивши, що запис про звільнення за п.1ч.1ст.41 КЗпП України є недійсним та зробити наступний запис про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, вказавши дату звільнення 31.10.2016 року.

З ДП «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на користь ОСОБА_1 стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 14397,45грн.

Допущено негайне виконання стягнення з ДП «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на користь ОСОБА_1 середньої заробітну плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 959,83грн. Вирішено питання щодо сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині визначення дати звільнення та періоду вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення його позовних вимог. Зазначив, що судом першої інстанції неправильно визначена дата його звільнення. Він не ставив питання про поновлення на роботі, натомість зважаючи на факт необґрунтованого звільнення, просив зобовязати ДП «Укрдержбудекспертиза» змінити формулювання причини його звільнення з посади директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області, зазначивши підставою звільнення власне бажання (ст.38 КЗпП України) та визначити днем його звільнення дату постановлення судового рішення про незаконність його звільнення.

Також предявлено вимоги до ДП «Укрдержбудекспертиза» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2016 року до дня постановлення судового рішення, що не враховано судом першої інстанції.

Вважає, що підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є встановлена судом першої інстанції обставина порушення прав працівника через його незаконне звільнення, яка є самостійною підставою для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, аналогічною до санкцій про затримку видачі трудової книжки або неправильного формулювання у трудовій книжці причини звільнення.

В апеляційній скарзі ДП «Укрдержбудекспертиза» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Суд в рішенні зазначив, що підприємством перед звільненням у ОСОБА_1 не було витребувано пояснень щодо виявлених порушень, однак не враховано те, що підприємством на адресу позивача було направлено лист про його ознайомлення з актом службового розслідування. Позивач на лист не відреагував і не повідомив про зміну місця проживання.

Судом зазначено, що наказ про звільнення не містить мотивів в чому виразилося грубе порушення трудових обовязків. Однак чинним законодавством не передбачено обовязок приводити мотиви в наказі. Підставою видачі наказу був акт службового розслідування,в якому містилися обставини порушень. Також судом зроблено висновок про те, що до позивача зас тосовано дуже суворе дисциплінарне стягнення і міг би бути застосований такий вид як догана. Однак це є виключним правом підприємства.Суд першої інстанції взагалі не досліджував обставини грубого порушення трудових обовязків позивачем, що призвело до неповного зясування обставин, що мають значення для справи. Крім того, відповідачеві не було відомо що позивач перебуває на лікарняному,оскільки останній ніяких документів не надав і не ставив до відома керівництво. Лікарняні листки були ним здані на підприємство вже після звільнення і було вирішено їх оплатити виходячи з того,що позивач тривалий час працював на підприємстві.

В судове засідання зявився представник ДП «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» - ОСОБА_2,

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернулася з заявою про слухання справи у відсутність її та ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що звільнення ОСОБА_1 з ініціативи власника було проведено з порушенням норм трудового законодав- ства, і зокрема позивача було звільнено в період його знаходження на лікарняному; в наказі про звільнення не приведено обставин самого проступку,який був підставою для звільнення,відповідач обмежився лише посиланням на акт службового розслідування; не відібрані письмові пояснення перед застосуванням звільнення;застосовано більш сурове дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення чим могло бути застосоване. Визначаючи період вимушеного прогулу,суд першої інстанції виходив з того,що позивача було звільнено з 21.10.2016 року, однак він перебував на лікарняному і перший день його виходу на роботу є 31.10.2016 року,лікарняний йому оплачено, і оскільки він 21.11.2016 року працевлаштувався, то за цей період слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з роботи проведено з порушенням норм трудового законодавства підтверджується наступним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу) трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Така правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові по справі № 6-33 цс 14.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 займав посаду директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза». Наказом №119-ос від 21.10.2016 року його було звільнено із займаної посади з 21.10.2016 року за грубе порушення трудових обовязків згідно із п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача з посади став Акт службового розслідування від 23.09.2016року, складеного за результатами перевірки дотримання вимог директором філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області ОСОБА_1 вимог наказів ДП «Укрдержбудекспертиза» та чинного законодавства відповідно до наказу ДП «Укрдержбудекспертиза» від 23.08.2016 за №39, виявлені грубі порушення вимог: Положення про філію ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області, затвердженого наказом ДП «Укрдержбудекспертиза» від 20.11.2012 за №52 та погодженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України 20.11.2012; наказу ДП «Укрдержбудекспертиза» від 18.12.2013 за № 42 «Про надання філіями ДП «Укрдержбудекспертиза» на перевірку та погодження проектів експертних звітів по проектах будівництва IV-V категорій складності»; ДСТУ-Н Б А.2.2-10:2012 «Настанова з організації проведення експертизи проектної документації на будівництво», прийнятого та введеного в дію згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 21.12.2012 за №646; порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 за №650. Відповідно до положення про Філію експертиза проектів будівництва у дорожній галузі проводиться відповідною галузевою філією ДП «Укрдержбудекспертиза». ОСОБА_1 як директору філії видавалася довіреність для управління діяльністю філії,в якій позивачу прямо заборонялося проведення експертизи проектів будівництва,які реалізуються у дорожній галузі. Проектна документація не надавалася державній архітектурно-будівельній інспекції для перевірки і ОСОБА_1 не надсилались на погодження до Центральної служби ДП «Укрдержбудекспертиза» копії електронних звітів по проектах будівництва обєктів 4-5 категорії складності. Проект будівництва моста на автомобільній дорозі державного значення Красний Лиман-Артемівськ-Горлівка відноситься до 4 категорії складності, однак не надавався для затвердження в установленому порядку, чим відповідачем було порушено п.3.2 Положення про Філію,п.1.5 наказу №42 положення ДСТУ-Н Б А.2.2-10;2012.

Службове розслідування проводилося за доповідною запискою начальника відділу регіонального розвитку від 23.08.2016 року про те, що ОСОБА_1 не виконує наказ підприємства від 18.12.2013 за №42 «Про надання філіями ДП «Укрдержбудекспертиза» на перевірку та погодження проектів експертних звітів по проектах будівництва IV-V категорій складності» філією ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області. Вказані дії грубо порушують внутрішні нормативні акти підприємства щодо безпеки висновків виконуваних екс пертиз, а також, містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 96-1 КУпАП, а тому, на підставі зазначеного ініціювалось проведення відносно позивача службового розслідування (а.с.47-48).

Відповідно до листків непрацездатності з 25.08.2016 року по 22.10.2016 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГТ № 731813 в період з 25.08.2016 по 24.09.2016 (до роботи з 04.10.2016); листком непрацездатності серії АГТ №6742397 в період з 04.10.2016 по 13.10.2016 (до роботи з 19.10.2016); листком непрацездатності серії АГТ № 636118 в період з 19.10.2016 по 28.10.2016 (до роботи з 29.10.2016 року).

Оскільки ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади 21.10.2016 року з ініціативи роботодавця, тобто в період його непрацездатності і перебування на лікарняному з 19.10.2016 по 28.10.2016 року, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,що при звільненні позивача було допущено порушення норм трудового законодавства, у звязку із чим він підлягає поновленню на роботі. Такий висновок узгоджується з положеннями частини третьої статті 40 та частини другої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Так як ОСОБА_1 не мав наміру фактично поновлюватися на роботі і просив змінити формулювання звільнення на власне бажання, то суд першої інстанції правильно визнав звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі і прийняв рішення про зміну підстав звільнення на звільнення за власним бажанням з 31.10.2016 року, тобто першого робочого дня після виходу з лікарняного та стягнення середнього заробітку за час

ОСОБА_1 з 21 листопада 2016 року працевлаштувався на інше місце роботи, що підтверджується наказом №16-к від 21.11.2016 року директора Східного філіалу Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ». Відповідно до довідки за №158 від 24.03.2017 року за новим місцем роботи з 21 листопада 2016 року по 13 січня 2017 року ОСОБА_1 отримав заробітну плату в сумі 22927,27 грн..

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 21 жовтня 2016 року, суд першої інстанції, застосовуючи зазначені норми права, дійшов правильного висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 був визначений відповідачем у розмірі 959,83 грн. і не оспорювався сторонами.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Позивача звільнено з роботи 21.10.2016 року, тобто з цього часу було порушено його трудові права і поновлені вони були лише рішенням місцевого суду 13 січня 2017 року, тому саме цей період, тобто з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України,висловленій по справі № 6-2123цс15.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року в сумі 31783,04 грн., виходячи з розрахунку: 959,83 грн. х 57 робочих днів - 22927,27 грн. (зарплата за новим місцем роботи). Лікарняний листок в зазначений період позивачем не надавався та підприємством не оплачувався,що підтвердив представник відповідача.

Між тим, при визначенні періоду вимушеного прогулу, суд першої інстанції помилково виходив з того, що після виходу з лікарняного першим робочим днем було 31 жовтня 2016 року, а з 21 листопада 2016 року позивач працевлаштувався до іншої установи, тому саме за цей період провів розрахунок середньої заробітної плати,яка підлягала виплаті позивачеві, без врахування заробітної плати за новим місцем роботи в зазначений період,що не відповідає вимогам ст..235 КЗпП України.

За встановлених обставин в зазначеній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Посилання на те, що дату звільнення слід зазначити з дня постановлення судового рішення не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Доводи про те, що позивач не надавав лікарняні листки до звільнення і не ставив до відома, що він перебуває на лікарняному, а тому ця обставина не може бути підставою для висновку про незаконність звільнення, не може бути прийнята до уваги, так як суперечить положеннями частини третьої статті 40 та частини другої статті 41 КЗпП України. При вирішенні питання про звільнення за ініціативою працедавця саме на нього покладено обовязок дотримання норм трудового законодавства та зясування причин не виходу позивача на роботу.

Судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення зроблені також висновки про те, що звільнення є незаконним і з тих підстав, що наказ про звільнення не містить переліку конкретних проступків, не взяті письмові пояснення, позивач не повідомлявся про звільнення,оскільки листи відповідачем направлялися за іншою адресою, однак зазначені порушення не є підставою для висновку про незаконне звільнення.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Неодержання письмового пояснення від працівника не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.Така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі N 6-2801цс15.

Що стосується висновку про те,що відповідачем застосовано більш суворе дисциплінарне стягнення, в той час як можна було обмежитися доганою, то такий висновок слід виключити із мотивувальної частини рішення, оскільки він суперечить положенням трудового законодавства, так як вирішення питання яке саме дисциплінарне стягнення слід застосувати до працівника відноситься лише до компетенції власника.

Відсутність в наказі про звільнення посилання на вчинення конкретних проступків,що стали підставою для звільнення сама по собі не є підставою для поновлення на роботі,так як судом перевіряється чи було працівником допущено проступок і який саме. В матеріалах справи міститься доповідна та акт службового розслідування з зазначенням порушень, які були досліджені в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» відхилити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .

Рішення Краматорського міського суду від 13 січня 2017 року в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року в сумі 31783(тридцять одна тисяча сімсот вісімдесят три гривні)04 копійки, з якої відрахувати податки та обовязкові платежі.

В іншій частині залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: