Справа № 285/2221/16-ц
провадження № 2/0285/58/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.01.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Сарган О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа -Банк" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.10.2014 року між ним та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір, за яким банк надав йому /позивачу/ грошові кошти у розмірі 55 411,39 грн., а він /позивач/ зобовязався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних, ддо 14.10.2019 р.

Позивач вважає, що при укладенні зазначеного кредитного договору були порушені його права, як споживача, визначені нормами, зокрема, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема - орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Зазначає у позові, що працівники банку з умовами кредитування його належним чином не ознайомлювали, оформлення договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, не читав, у звязку з дрібним шрифтом тексту, але підписав, сподіваючись на добросовісність працівників банку. Тому вважає, що відповідач скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Спірний договір містить безліч умов та регулюються законодавством з якими позивач ніколи в житті не зустрічався, він не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Всупереч вимогам п.п. 2.4, 2.5, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, позивач не отримав довідку чи повідомлення як окремого документу з інформацією, про що не ставив підпис. Така інформація не доводилась і в усній формі.

Також позивач зазначив, що пункт 4 спірного договору суперечить нормам ч. 1 ст. 61 Конституції України, щодо подвійної відповідальності за невиконання зобовязання. А саме встановлено штраф у розмірі 50 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів. У випадку, якщо прострочення триває 5 і більше календарних днів, додатково до зазначеного штрафу позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок такого порушення.

Крім того, договір містить умови щодо комісії за обслуговування кредиту, що суперечить чинному законодавству, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача).

Позивач також посилався на невідповідність умов договору про третейський розгляд спорів сторін договору вимогам ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, а саме, що третейські суди не можуть розглядати справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого п.6 Кредитного договору не відповідає ч.1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а тому з підстав передбачених ч.1 ст.215 ЦК України такий пункт договору є недійсним та є всі підстави визнати зазначений кредитний договір недійсним в цілому.

В судове засідання позивач не з`явився, однак у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув, подав заперечення проти позову, посилаючись на те, що кредитний договір відповідає вимогам законодавства України про захист прав споживачів. У момент підписання кредитного договору позивач в повній мірі був ознайомлений з усією інформацією, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» в письмовому вигляді, що наявна у анкеті-заяві, яка підписана позичальником. Згідно п. 5 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує попереднє ознайомлення у письмовій формі з усіма умовами надання кредиту, які йому розясненні та зрозумілі та з якими він згоден. Крім того, ОСОБА_1 підписано додаток №1 до Кредитного договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг». Посилання на несправедливість умов договору є необґрунтованим. Банком дотримано вимоги ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання на помилку позичальника та обман з боку банку є безпідставними та не містять відомостей про інформацію щодо якої у позичальника було невірне розуміння. Отримання позивачем розділу 2 Кредитного договору підтверджується пунктом 5 Розділу 1 Кредитного договору, а також договором про внесення змін і доповнень до Кредитного договору від 13.10.2014 року. Третейське застереження не обмежує право позичальника звернутись до суду в загальному порядку.

Дослідивши вимоги та заперечення, письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.2014 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 55 411,39 грн., а позичальник зобовязався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних, до 14.10.2019 р.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що спірний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки перед його укладенням працівники банку не ознайомили його належним чином з істотними умовами цього договору, натомість спонукали до швидшого підписання даного договору. Позивач стверджує, що підписав договір не читаючи, а згодом виявив, що зміст договору порушує норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З наданого тексту договору вбачається, що п. 6 встановлено порядок вирішення спорів (третейське застереження), згідно якого всі спори, розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у звязку з ним, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», відповідно до його регламенту. Сторони також домовились про порядок визначення складу суду.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку.

Отже, на час укладання кредитного договору Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 13.10.2014 р. було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обовязковим для судів України.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оскільки третейське застереження не впливає на зміст інших зобовязань за кредитним договором, які можуть бути виконані сторонами незалежно від дійсності такої умови договору, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

В задоволенні позовних вимог про визнання спірного договору повністю недійсним суд відмовляє, з наступних підстав.

Відповідно до абз. 12 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

З матеріалів справи вбачається, що договір та всі додатки до нього надруковано єдиним розміром шрифту.

Наданими доказами (зокрема, додатком №1 до договору, анкетою-заявою, а.с. 42-44) спростовуються посилання позивача на нібито ненадання повної інформації про умови кредитування та його сукупну вартість.

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин примусу до укладання договору, монопольного становища позикодавця, що виключало би вільне волевиявлення позичальника під час укладання договору.

Фізична нездатність позивача ознайомитись зі змістом договору через розмір використаного шрифту також не доведена позивачем.

Наявність обставин, які позивачем сприймались як перешкода для ознайомлення з текстом, включаючи відсутність необхідних знань для розуміння спеціальних термінів або норм чинного законодавства, могли бути підставою для відмови від укладання договору або залучення позичальником для консультацій на власний розсуд будь-яких осіб, яким він довіряє.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальновідомий принцип диспозитивності цивільно-правових угод є підставою для висновку, що позивач мав можливість відмовитись від укладання кредитного договору.

Послуги банківського кредитування в Україні є настільки поширеними, що виключають сумнів у можливості обрати альтернативного кредитодавця.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право споживача (позичальника) протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Таким чином, законом передбачено достатній строк для ознайомлення зі змістом кредитного договору та оцінки його умов, з можливістю відмови від укладеного договору без надмірних негативних економічних наслідків для позичальника.

Позивач не скористався таким правом, а звернувся до суду через значний проміжок часу після отримання кредитних коштів, якими розпорядився на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пункт 4 спірного договору не порушує зазначену норму Конституції України, оскільки штрафи у розмірі 50 грн. та 150 грн. встановлені за різні порушення, які виявляються у простроченні платежу різної тривалості (до 4 днів включно штраф 50 грн.; 5 та більше днів 150 грн.). Таким чином, склад порушень, за які встановлено штрафні санкції відрізняється їх тривалістю. Продовжуване прострочення хоча формально і є незмінною бездіяльністю позичальника, але в залежності від тривалості може мати різні негативні наслідки. Отже, послідовне збільшення міри відповідальності винної особи не є подвійною відповідальністю, оскільки складається з окремих штрафних санкцій, що залежать від тривалості прострочення.

Посилання позивача на неправомірність включення до умов кредитного договору положень про сплату комісії на користь банку за управління кредитними грошовими коштами є необґрунтованим, оскільки передбачені в спірному договору умови про сплату комісії не суперечать чинному законодавству.

Так, п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року N 168, далі по тексту - Правила) визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Управління кредитними коштами, як певна фінансова дія, відрізняється від передбачених п. 3.6 Правил дій. Крім того, позивачем не доведено, що вона вчиняється банком на власну користь. Передача кредитних коштів позичальнику є управлінською дією адміністрації банку, яка вчиняється на користь позичальника, а розрахунок банку на майбутню винагороду за кредитним договором неможна вважати вигодою, що отримується позикодавцем в момент вчинення такої дії.

Слід також враховувати, що встановлення умов п. 2.8.1 спірного договору не є односторонньою дією банку, а є результатом домовленості сторін, що виключає можливість застосування п. 3.6 Правил, який встановлює обмеження щодо встановлення певних платежів безпосередньо банком, без урахування диспозитивності договірних відносин.

Умови спірного договору не є такими, що створюють дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. За таких обставин, підстави для визнання їх несправедливості відсутні.

Відповідач звільнений від сплати судового збору в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки визнавши п. 6 спірного договору недійсним суд частково задовольняє позовні вимоги немайнового характеру, судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 16, 57-61, 88, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 6 кредитного договору № 500962008 від 13.10.2014 р., укладеного між ПАТ "Альфа Банк" та ОСОБА_1.

У задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору повністю недійсним - відмовити.

Стягнути з відповідача судовий збір на користь держави 551 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 10.01.2017 р.

Суддя А.В. Помогаєв