Справа № 156/159/17 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/1452/17 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

представника позивача-Мельничука А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 28 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 квітня 2013 року у розмірі 17701,11 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 15 квітня 2013 року ОСОБА_1 уклав з банком кредитний договір, згідно якого йому було відкрито кредитний рахунок та надано платіжну картку із встановленням ліміту кредитування в 300 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 21.12. 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 17701,11 грн., яка складається із 288,94 грн. за тілом кредиту, 12493,07 грн. проценти за користування кредитом, 3600 грн. пеня і комісія, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) і 819, 10 грн. (процентна складова), що підлягає стягненню на користь банку.

Заочним рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на коритсь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 17201,11 грн. та судовий збір в сумі 1554,82 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково - в розмірі 300 грн., а в решті вимог відмовити, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача заперечив апеляційну скаргу, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час та місце судового розгляду справи. Представник відповідача подав суду письмову заяву, в якій повідомив, що вони з відповідачем не заперечують проти розгляду справи апеляційним судом у їх відсутності, зазначив, що вони апеляційну скаргу підтримують та просять її задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з наведених в апеляційній скарзі доводів та наданих суду сторонами у справі доказів колегія суддів підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення не знаходить.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2013 року до ПАТ КБ «ПриватБанк» Олексюком В.О. було подано заяву-анкету на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, зазначивши про свою згоду з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач погодився з тим, що він зобов`язується регулярно ознайомлюватися на сайті Приватбанку зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг та їх виконувати.(а.с.5).

На підтвердження суми заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» надало розрахунок за договором б/н від 15 квітня 2013 року, який містить дані про нараховані суми заборгованості та надходження погашень, починаючи з 15 квітня 2013 року і до 31 грудня 2016 року (а.с.4).

Згідно наданого позивачем розрахунку загальний розмір заборгованості відповідача станом на 31.12.2016 року становить 17701,11 грн., з яких: заборгованість за кредитом 288,94 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 12493,07 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3600,00 грн.; штрафи на суму 1319,10 грн. (фіксована частина - 500 грн. та процентна складова 819,10 грн.).

Згідно зі ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд виходив з того, що відповідач умови кредитного договору не виконав, заборгованість не повернув, а тому відповідно до положень ст. ст. 525, 527, 530, 1050 ЦК України вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтями 610 та 623 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки.

Умови кредитного договору ОСОБА_1 були порушені, про що свідчить розрахунок, наданий позивачем. Будь-яких заперечень щодо достовірності розрахунку тіла кредиту та процентів відповідачем подано не було. Разом з тим, він підтверджував у тексті апеляційної скарги факт наявності заборгованості та порушення ним умов договору.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що 03.02.2014 року ним внесено 200 грн. на погашення боргу, що підтверджується випискою позивача. Разом з тим, ОСОБА_1 покликається на безпідставність нарахування йому штрафних санкцій у зазначених в позові розмірах, покликається на незастосування судом річної позовної давності до вимог щодо неустойки та трирічної давності до інших вимог, відповідно до норм ст. 256-258 ЦК України.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Установлено, що відповідач ОСОБА_1 до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування строків позовної давності не подавав.

Стосовно застосування судом позовної давності (як загальної, так і спеціальної) щодо звернення банку з позовом до суду відповідач зазначив лише в апеляційній скарзі.

Разом з тим, як видно із рекомендованих повідомлень, що містяться в матеріалах справи, відповідач двічі був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду даної справи 28.02.2017 року (а.с.45) та 09.04.2017 року (а.с.47). Йому відповідно було судом направлено копію позовної заяви з доданими до неї документами, запропоновано подати до суду свої письмові заперечення проти позову. Однак відповідач не скористався наданими йому правами і не подав жодних заперечень до суду і двічі не з`явився на розгляд справи, а тому суд ухвалив заочне рішення на підставі доказів, поданих стороною позивача.

Крім того, у заяві про перегляд заочного рішення, підписаній відповідачем та його представником, зазначалася як підстава для скасування заочного рішення лише обставина щодо визнання ОСОБА_1 непридатним для військової служби в мирний час за станом психічного здоров`я на підставі довідки Іваничівського районного військового комісаріату від 14 червня 2017 року. На норми щодо позовної давності і в указаній заяві відповідач не покликався.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Такі висновки щодо застосування статті 267 ЦК України викладені в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15.

Таким чином, колегія суддів не може взяти до уваги наведені в апеляційній скарзі покликання відповідача на застосування строків позовної давності у даній справі.

Разом з тим, посилання відповідача на неправомірне нарахування штрафних санкцій не є обґрунтованим, оскільки судом першої інстанції при частковому задоволенні позову виключено із розміру заборгованості фіксовану частину штрафу в сумі 500 грн. як такого, що не відповідає нормам ст.549 ЦК та 61 Конституції України.

Відповідач ОСОБА_1 також в апеляційній скарзі просив стягнути з нього лише борг у сумі 300 грн., врахувавши його матеріальний стан, однак, беручи до уваги договірний характер правовідносин, суд не має підстав для зменшення розміру нарахованої банком заборгованості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень ст. ст. 525, 527, 530, 1050 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, доводи скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення норм матеріального права відповідачем, водночас жодними належними доказами не підтверджують незаконність висновків суду.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 28 квітня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді