АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 100 000 грн. основного боргу за розписками; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 37 666 649, 08 грн. основного боргу за розписками; 18 044 110, 35 грн. пені за порушення виконання зобов'язання; 2 011 462 грн. - 3 % річних за порушення виконання зобов'язання та 21 852 017, 79 грн. інфляційних втрат у зв'язку з порушенням виконання зобов'язання.

Справа № 752/13032/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/3298/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до розписок ОСОБА_8 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 508 000 доларів США, в рахунок оплати за належні останньому корпоративні права в ТОВ «ЛІРА-2000». 06.07.2016 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір про відступлення права вимоги за вказаними розписками. 08.07.2016 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився відповідати солідарно за зобов`язаннями ОСОБА_1 у межах 100 000 грн. до 15.08.2016 року. ОСОБА_1 відмовився від виконання своїх зобов`язань, не передав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «Ліра-2000», а продав цю частку ТОВ «ОІЛСІ». На його претензії про повернення коштів ОСОБА_1 відповіді не надав та коштів не повернув. ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_1 та кошти отримані останнім, з його слів, мали використовуватися в інтересах сім`ї, а тому дружина має нести солідарну відповідальність.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.01.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 100 000 грн. основного боргу за розписками. Стягнуто на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 37 666 649, 08 грн. основного боргу за розписками, 21 852 017, 79 грн. інфляційних втрат, 2 011 462 грн. 3% річних за порушення виконання зобов'язання. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що розписки підроблені, а клопотання про призначення почеркознавчої експертизи було відхилено. Суд не взяв до уваги, що в розписках відсутні умови про зобов'язання повернення коштів, дату їх повернення, а у розписці від 17.01.2014 року не вказано від кого отримано 320 000 доларів США. Доказів передачі корпоративних прав іншим особам позивач не надав. Крім того, суд не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності по розпискам на суму 1 188 000 доларів США від 21.02.2013 року, від 30.04.2013 року, від 27.06.2013 року та від 15.08.2013 року. Оскільки позов подано до суду 22.08.2016 року, то строк звернення до суду сплив 16.08.2016 року. Суд також не звернув уваги на те, що його дружина не надавала жодної письмової згоди на укладення будь-яких правочинів, а тому у неї відсутній солідарних обов`язок відповідати разом з ним.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_10 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11 подав заяву про розгляд справи у його відсутності та зазначив, що вимоги про стягнення боргу в солідарному порядку за договором поруки визнає.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 21.02.2013 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 440 000 доларів США; згідно розписки від 30.04.2013 року - 115 000 доларів США; від 27.06.2013 року - 233 000 доларів США; від 15.08.2013 року - 400 000 доларів США в рахунок поетапної оплати за належні ОСОБА_1 корпоративні права в ТОВ «ЛІРА-2000».

Згідно розписки від 17.01.2014 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 320 000 доларів США в рахунок оплати за належну йому частку у ТОВ «ЛІРА-2000».

Відповідно до висновку експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 24.10.2016 року у розписці від 21.02.2013 року та на дописах до неї підписи виконані ОСОБА_1 Підпис у розписці від 17.01.2014 року виконаний ОСОБА_1

06.11.2014 року ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу продав належну йому частку у ТОВ «Ліра-2000» у розмірі 100 % ТОВ «ОІЛСІ», а не ОСОБА_8 як це було передбачено в розписках.

06.07.2016 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого останній набув право вимоги до ОСОБА_1 за обома розписками.

08.07.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручається за виконання обов'язків ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за двома розписками в межах суми 100 000 грн. не пізніше 15.08.2016 року.

Проте, ні ОСОБА_1, ні поручитель кошти не повернули, незважаючи на звернення до них позивача з письмовими претензіями.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримавши грошові кошти за передачу належної йому частки у ТОВ «Ліра-2000» не виконав своїх зобов`язань та не повернув отримані кошти. Відмовляючи у стягненні пені за порушення виконання зобов'язання, суд виходив з того, що грошові кошти передані ОСОБА_1 за розписками не є позикою в розумінні ст. 1046 ЦК України, а є безпідставно набутим майном, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_8 грошові кошти на загальну суму 1 188 000 доларів США частинами відповідно 21.02.2013 року, 30.04.2013 року, 27.06.2013 року, 15.08.2013 року та 320 000 доларів США - 17.01.2014 року. Зазначені обставини підтверджуються розписками, у яких зазначено, що ОСОБА_1 отримав зазначені грошові кошти в рахунок оплати за належні йому корпоративні права у ТОВ «Ліра-2000» (а.с. 11, 12 т. 1).

Відповідно до висновку експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 24.10.2016 року у розписці від 21.02.2013 року та на дописах до неї підписи виконані ОСОБА_1 Підпис у розписці від 17.01.2014 року виконаний ОСОБА_1 Експертиза проводилася по оригіналам зазначених розписок.

Суд першої інстанції надав оцінку зазначеному висновку як письмовому доказу у сукупності з іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не пригадує факту отримання коштів від ОСОБА_8 та підписання будь - яких розписок, вважає розписки підробленими, а відмову суду першої інстанції у призначенні судової почеркознавчої експертизи незаконною колегія суддів вважає безпідставними.

З журналів судового засідання вбачається, що ОСОБА_1 у судові засідання з тим, щоб суд мав можливість відібрати зразки його підпису не з`являвся, документів із зразками його підписів за період, що охоплює 2013 - 2014 року роки не надав. За відсутності матеріалів, які підлягають експертному дослідженню призначення такої експертизи неможливе. Відібрання зразків підпису та прийняття документів із зразками підпису поза межами судового засідання законом не передбачено.

Крім того, заперечуючи належність підпису на розписках ОСОБА_1 у апеляційній скарзі клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи при розгляді справи у апеляційному порядку не заявлено. Таке клопотання не подано і при розгляді справи у апеляційному порядку, незважаючи на те, що колегією суддів було роз`яснено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_9 необхідність доведення факту належності підпису на розписках іншій особі, у тому числі право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи чи спростувати іншими доказами висновок експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, згідно з яким підпис на розписках належить ОСОБА_1.

Натомість представник апелянта просив врахувати інші доводи апеляційної скарги, а саме про пропуск позивачем позовної давності, відсутність доказів передачі ОСОБА_1 належних йому прав у ТОВ «Ліра - 2000» іншій особі, безпідставність солідарного стягнення боргу з ОСОБА_5 та що надані позивачем розписки не містять зобов`язання повернути грошові кошти та дату такого повернення, а у розписці від 17.01.2014 року не зазначено від кого грошові кошти отримані.

Проте, такі доводи суперечать доводам про неотримання ОСОБА_1 грошових коштів за розписками.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що розписки за своєю правовою природою не є договором позики, оскільки не містять зобов`язання про повернення грошових коштів. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з обставин справи та застосував ту норму права, яка регулює правовідносини, які склалися між сторонами, що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства.

Так, зазначені розписки не містять зобов`язання особи, що отримала грошові кошти повернути ці кошти через певний строк чи на вимогу особи, яка їх надала, проте у даних розписках вказана підстава надання таких коштів ОСОБА_1 - в рахунок оплати за належні йому корпоративні права (частку) в ТОВ «Ліра-2000». Тобто, кошти не були подаровані ОСОБА_1 чи передані в рахунок виконання зобов`язань перед останнім, а надані з метою отримання в майбутньому (без визначення строку) належних йому корпоративних прав у ТОВ «Ліра-2000».

Під відсутністю правової підстави (ст. 1212 ЦК України) розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

ОСОБА_1 будь - яких доказів отримання грошових коштів від ОСОБА_8 за дійсним правочином чи за законом не надав, а відтак суд першої інстанції правильно визнав ці грошові кошти як такі, що набуті ОСОБА_1 без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 17.01.2014 року не зазначено від кого отримані грошові кошти у розмірі 320 000 доларів США не спростовують висновків суду, оскільки саме у ОСОБА_12 знаходився оригінал цієї розписки та відповідно до акту прийому - передачі, який є додатком до договору про відступлення права вимоги від 06.07.2016 року зазначена розписка була передана ОСОБА_3

Про те, що зазначені кошти ОСОБА_1 отримані від іншої особи останній не вказував.

Договір відступлення права вимоги, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 недійсним не визнаний, а відтак доводи представника апелянта про те, що ОСОБА_3 не є належним позивачем колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Доказів про те, що грошові кошти у повному обсязі чи їх частина були передані ОСОБА_8 матеріали справи не містять.

Відповідно до договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Ліра - 2000» від 06.11.2014 року ОСОБА_1 продав свою частку у статутному капіталі ТОВ «Ліра-2000» ТОВ «ОІЛСІ» та ця частка складала 100 % статутного капіталу ТОВ «Ліра-2000».

Оскільки за змістом розписок грошові кошти отримувалися ОСОБА_1 саме за належну йому частку у ТОВ «Ліра-2000», яку він продав іншій особі суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що перебіг позовної давності почався від дня укладення такого договору, а саме 06.11.2014 року. Позивач звернувся до суду з позовом 22.08.2016 року, а відтак, встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності не пропущено.

Представник апелянта при розгляді справи у апеляційному порядку визнав факт укладення такого договору між ОСОБА_1 та ТОВ «ОІЛСІ», а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 нікому не передавав належну йому частку у ТОВ «Ліра-2000» суперечать встановленим обставинам.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки сторони при передачі грошових коштів визначили їх розмір у доларах США, суд першої інстанції правильно стягнув зазначені кошти у національній валюті гривні визначивши за офіційним курсом валюти на день платежу. Правильність такого визначення не оскаржується.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 37 666 649,08 грн. та солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 100 000 грн. є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим, стягуючи інфляційні збитки суд першої інстанції не врахував, що таке стягнення є способом захисту права особи від знецінення грошової одиниці -гривні. Оскільки сторони передбачили грошовий еквівалент у іноземній валюті та судом приведено суму стягнення у гривні за офіційним курсом долара США на день платежу, правові підстави для стягнення інфляційних збитків за ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правильно встановивши, що строк повернення грошових коштів чи передачі корпоративних прав сторонами не визначався суд помилково стягнув три проценти річних від простроченої суми у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будь - яких вимог до ОСОБА_1 про повернення коштів ОСОБА_12 не заявляв. Після укладення договору про відступлення права вимоги за розписками ОСОБА_3 звернувся з претензією до ОСОБА_1 15.08.2016 року, а 22.08.2016 року звернувся до суду з даним позовом. Відтак на час звернення до суду з даним позовом прострочення виконання грошового зобов`язання ще не відбулося, а тому правові підстави для стягнення трьох процентів річних відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Оскільки судом неправильно застосовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність солідарного обов`язку ОСОБА_5 щодо повернення грошових коштів.

Так, стягуючи такі кошти солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що отримані ОСОБА_1 кошти були використані в інтересах сім`ї. Проте, будь - яких доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді справи у апеляційному порядку представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 вказав, що їх доводи про те, що саме за спірні грошові кошти було придбано майно на ім`я ОСОБА_5 є припущенням.

Відтак рішення суду в частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в позові до ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в частині задоволення позову до ОСОБА_5 та про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних за порушення виконання зобов`язання скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді