Справа № 357/3388/17 Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5260/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 30.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Марченко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсними договору про переведення боргу та договору поруки,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсними договір про переведення боргу № 1 від 18.03.2011 року, укладений між нею, ОСОБА_2, та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», та договір поруки № 9 від 18.03.2011 року, укладений між нею, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», а також стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» на свою користь грошову суму в розмірі 12 779,23 дол. США, що сплачена в рахунок погашення основного боргу, суму відсотків у розмірі 8 398,89 дол. США, а також сплачену по кредиту пеню в розмірі 422,72 дол. США, на загальну суму 21 600,84 дол. США, що в еквіваленті дорівнює 585 922 грн. 78 коп.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 15.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 137, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти строком до 15.03.2014 року в розмірі 50 600 доларів США на придбання автомобіля ТOYOTA RAV 4 шляхом перерахування кредитних коштів в іноземній валюті з кредитного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару ЧП Орлов на підставі платіжного доручення позичальника, для здійснення оплати за автомобіль згідно договору купівлі-продажу автомобіля №22 від 14.03.2007 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором, 15.03.2007 року між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір застави вищевказаного автомобіля.

18.03.2011 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління (кредитор), ОСОБА_3 (первісний боржник) та ОСОБА_2 (новий боржник) було укладено договір про переведення боргу № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року, відповідно до умов якого первісний боржник ОСОБА_3 перевела на позивача ОСОБА_2, як нового боржника, борг (грошове зобовязання) у розмірі 25 666,02 дол. США, що виник на підставі п. 1.1 основного договору.

Позивач вважала, що при оформленні зазначених документів вона набула право власності на автомобіль. Крім того, під час оформлення переуступки боргу, 11.03.2011 року нею банку було надано заяву, в якій вона просила надати дозвіл на проведення процедури переуступки боргу за кредитним договором №137 від 15.03.2007 року, а також переоформити всі необхідні документи на право власності на заставне майно: автомобіль марки ТOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Більше того, 10.08.2010 року, до укладення оспорюваного договору про переведення боргу, ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління своїми довідками, адресованими МРЕВ ДАІ м. Кіровограда та МРЕВ ДАІ м. Біла Церква, надав дозвіл на переоформлення автомобіля ТOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, на нового боржника ОСОБА_2

Оспорюваний договір було вчинено на підставі розписки і позивач ОСОБА_2 вважала, що ця розписка та договір про переведення боргу є документами, які підтверджують її право власності на автомобіль. Однак, укладення вищевказаного договору не було спрямовано на придбання автомобіля, хоча банку була відома мета цього правочину, при цьому, одержуючи від позивача відсотки та тіло кредиту, банк в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не розяснив ОСОБА_2, що отримує від неї кошти не в рахунок продажу товару, а також те, що вона не є власником спірного автомобіля, що, на думку позивача, свідчить про нечесну підприємницьку діяльність з боку банку.

Таким чином, позивач, укладаючи 18.03.2011 року договір про переведення боргу, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що здійснює оплату за автомобіль та набуває право власності на нього, що згідно вимог ст.229 ЦК України є підставою для визнання вищевказаного правочину недійсним. При цьому позивач просила визнати недійсним і договір поруки від 18.03.2011 року, оскільки він укладений на забезпечення договору про переведення боргу, який є недійсним.

Крім того, ОСОБА_2, посилаючись на інститут реституції щодо повернення сторін в попередній стан, просила стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на свою користь сплачені нею 21 600,84 дол. США, що в еквіваленті дорівнює 585 922,78 грн., та складається з грошової суми в розмірі 12 779,23 дол. США, сплаченої в рахунок погашення основного боргу, суми відсотків у розмірі 8398,89 дол. США, а також сплаченої по кредиту пені в розмірі 422,72 дол. США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір про переведення боргу № 1 від 18.03.2011 року, укладений між ОСОБА_2, ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір поруки № 9 від 18.03.2011 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України».

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 19 275 доларів США, що становить 521 196 грн.

В іншій частині вимог провадження закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ПАТ "Державний ощадний банк України" подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії Кіровоградського облуправління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 137 (а.с.7-9), відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 50 600 доларів США строком до 15.03.2014 року та зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки, що визначені цим договором.

Згідно п. 1.3 договору кредит надається шляхом перерахування коштів в іноземній валюті з кредитного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару ПП Орлов на підставі платіжного доручення позичальника для здійснення оплати за автомобіль ТOYOTA RAV 4, згідно договору купівлі-продажу № 22, рахунок фактура № 22 від 14.03.2007 року (а.с.14).

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п. 8.1 договору).

Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року сторонами за кредитним договором узгоджено орієнтовний графік сум погашення кредиту та відсотків (а.с.10).

15.03.2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором № 137 від 15.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір застави автомобіля Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.11-13).

Також встановлено, що 15.03.2007 року на імя ОСОБА_3 видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.17).

При цьому судом встановлено, а сторонами не заперечувалось, що вищевказаним автомобілем Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_3 від 24.11.2009 року (а.с.20) користувалась позивач ОСОБА_2, яка вносила кредитні кошти на адресу банку, починаючи з грудня 2009 року.

11.03.2011 року ОСОБА_2 звернулась із заявою на імя начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» з проханням надати дозвіл на проведення процедури переуступки боргу за кредитом № 137 від 15.03.2007 року з позичальниці ОСОБА_3 на неї, а також проханням переоформити всі необхідні документи на право власності на заставне майно, а саме: автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску (а.с.41).

Крім того, 16.03.2011 року ОСОБА_3 було подано заяву на імя начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» про те, що остання не заперечує щодо переуступки боргу та переоформлення належних документів по кредитному договору № 137 від 15.03.2007 року на нового боржника ОСОБА_2, із вказівкою про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру за вказаним кредитним договором до ОСОБА_2

18.03.2011 року між ОСОБА_2 (новий боржник), ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» (кредитор) та ОСОБА_3 (первісний боржник) укладено договір про переведення боргу № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року (а.с.15), згідно п. 2 якого первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобовязання) у розмірі 25 666,02 дол. США, що виник на підставі п. 1.1 основного договору.

Зі змісту договору № 1 про переведення боргу від 18.03.2011 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 набула зобовязання погасити борг замість ОСОБА_3 згідно домовленості між ними, при цьому автомобіль Toyota RAV 4 продовжував перебувати в заставі у ПАТ «Державний ощадний банк України», а його власником залишалась ОСОБА_3

З матеріалів справи також вбачається, що 18.03.2011 року з метою забезпечення виконання новим боржником зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір поруки № 9.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 01.10.2014 року (а.с.35-38) задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі якого діє філія Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк», скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.06.2014 року (а.с.31-33) та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що банк не надавав своєї згоди на передачу автомобіля у власність іншій особі, а договір застави на цей час є дійсним.

Після припинення сплати ОСОБА_2 кредитних коштів, автомобіль за заявою банку у неї було вилучено та поставлено на штраф-майданчик.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, укладаючи оспорювані правочини, діяла під впливом помилки, однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до розяснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона під час укладення 18.03.2011 року договору про переведення боргу діяла під впливом помилки, тобто помилялася щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, та що ця помилка має істотне значення, суду надано не було, оскільки зі змісту даного договору вбачається, що він є чітким і зрозумілим, не містить в собі жодних умов та застережень, які б стосувалися виникнення у позивача права власності на автомобіль, і стосується виключно переведення обовязку боржника від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за кредитним договором №137 від 15.03.2007 року. При цьому згідно п. 5 договору про переведення боргу ОСОБА_2 (новий боржник) цим підтверджує, що їй була передана вся необхідна інформація (документація), повязана із основним договором, зокрема і та, що стосується спорів і суперечностей за основним договором між первісним боржником ОСОБА_3 та кредитором ПАТ «Державний ощадний банк України».

Обставинами, які спростовують висновки суду про наявність помилки, є також і те, що ОСОБА_2, як новий боржник, виконувала обовязки боржника перед кредитором щодо погашення кредиту як до укладення 18.03.2011 року оспорюваного договору, так і після його укладення, що свідчить про чітке розуміння та усвідомлення нею природи укладеного правочину, а також прав та обовязків його сторін.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про наявність у справі передбачених ст.229 ЦК України підстав до визнання недійсними укладених 18.03.2011 року договору про переведення боргу №1 та договору поруки №9 є таким, що не відповідає обставинам справи.

Помилковим, на думку колегії, є також посилання суду першої інстанції в рішенні на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного.

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» врегульовує відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов»язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов»язків найманого працівника, про що зазначено в ч. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув уваги на положення Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживачем, права якого захищаються даним Законом, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору про переведення боргу №1 від 18.03.2011 року, згідно якого на неї було переведено обовязки первісного боржника за кредитним договором №137 від 15.03.2007 року, для власних побутових потреб від відповідача будь-яку продукцію чи послугу не отримувала, набувши лише обовязок щодо повернення банку кредитних коштів згідно умов кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року, в зв»язку з чим вона не є споживачем в розумінні ч. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги те, що при укладенні договору про переведення боргу №1 від 18.03.2011 року та договору поруки №9 від 18.03.2011 року сторонами було дотримано вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, умови договорів визначені за домовленістю сторін і сторони підписали ці договори без будь-яких застережень та з власної волі, виходячи із закріпленої у ст. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання вищевказаних договорів недійсними та, як наслідок, стягнення з відповідача на користь позивача сплачених нею, як боржником, згідно умов кредитного договору коштів.

Враховуючи те, що висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи і судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки в задоволенні позову позивачеві відмовляється, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені нею по справі судові витрати іншою стороною їй не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: