Справа № 530/1536/16-ц
Номер провадження 2/530/52/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Відповідач, ОСОБА_2 сільська рада, Зіньківського району, Полтавської області в судове засідання не з»явилася, але направила заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позовних вимог.

Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, 01 вересня 2015 року в селі Попівка, Зіньківського району, Полтавської області померла мати позивачки, ОСОБА_1, ОСОБА_3. На день смерті ОСОБА_3 залишилося її спадкове майно, що складається із: земельної ділянки площею 3,6866 гектарів, розташованої на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області, якою спадкодавець ОСОБА_3Ф, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 059316, виданого їй Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області і Зіньківським районним відділом земельних ресурсів Полтавської області 30 липня 2004 року, садибним житловим будинком за № 3, на вул. Першотравнева, в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, яким спадкодавець володіла на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області 01 червня 1989 року і земельної ділянки площею 0,1482 гектара, розташованої в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, якою вона володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ N8 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею/договорів оренди землі за № 54.

Заповітом, посвідченим 19 липня 2006 року секретарем Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавсякої області ОСОБА_4, ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право на день смерті, заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних долях.

01 вересня 2015 року ОСОБА_5 помер в селі Попівка Зіньківського району Полтавської області (12).

Одночасно позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги спадкування за законом спадкодавця ОСОБА_3.

У встановлений законом строк спадкоємець ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6, із заявою про прийняття спадщини спадкодавця ОСОБА_3 і 25 травня 2016 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом і за законом на земельну ділянку площею 3,6866 гектарів, розташовану на території ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області і садибний житловий будинок за № 3, на вул. Першотравнева, в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області.

У вересні 2016 року спадкоємець ОСОБА_1 вирішила нотаріально оформити своє право на спадщину спадкодавця ОСОБА_3 в повному обсязі та отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,1482 гектара, розташовану в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, якою спадкодавець ОСОБА_3 володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

Під час оформлення спадщини було встановлено, що був втрачений перший примірник державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1482 гектара серії ЯИ № 858027, виданий ОСОБА_3 ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року.

У Відділі Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області зберігається архівний примірник даного державного акта на право власності на земельну ділянку. За заявою ОСОБА_1 відділом Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області їй була надана завірена належним чином фотокопія архівного примірника даного правовстановлюючого документа.

26 вересня 2016 року ОСОБА_7, як представник ОСОБА_1 за довіреністю, в її інтересах, звернувся до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 із заявою про видачу спадкоємцю за заповітом і за законом ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом на земельну ділянку площею 0,1482 гектара, розташовану в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, якою спадкодавець ОСОБА_3Ф, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

При зверненні представник позивача надав нотаріусу усі документи, які посвідчують факт родинних відносин спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3, а також фотокопію належним чином завіреного документа, який посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку, яка є її спадковим майном.

Розглянувши заяву, приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 у видачі спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, якою за життя володіла спадкодавець ОСОБА_3 ї яка є її спадковим майном, відмовила. Листом від 30.09.2016 року № 02-14/432 нотаріус повідомила, що є неможливим видати гр. ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом і за заповітом на дану земельну ділянку, у зв»язку з тим, що у спадковій справі №130/2015 до майна померлої 01 вересня 2015 року ОСОБА_3 немає жодного правовстановлюючого документа, що міг би підтвердити право власності та належності даного майна спадкодавцеві. Нотаріус рекомендувала за вирішенням даного питання звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на дане майно в порядку спадкування.

Таким чином, успадкувати в нотаріальному порядку земельну ділянку, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 01 вересня 2015 року, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54, позивач ОСОБА_1 не має змоги, так як втрачений перший примірник державного акта на право власності спадкодавця ОСОБА_3Ф, на вищевказану земельну ділянку, яка є її спадковим майном, тобто втрачений правовстановлюючий документ щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Таким чином, успадкувати і належним чином зареєструвати належну померлій, земельну ділянку позивач може тільки через суд, звернувшись із заявою про визнання за ним права власності на земельну ділянку.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України Про земельний кадастр державна реєстрація земельної ділянки це - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно п.11 ч.І ст.346 ЦК України у разі смерті власника право власності припиняється.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею...". відповідно до ст. 1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачем права приватної власності на земельну ділянку не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу Українист. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задоволити повністю.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків-фізичної особи НОМЕР_1, мешканкою с.м.т.Опішня, АДРЕСА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1482 гектара, розташованої в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 01 вересня 2015 року, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та нз право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків-фізичної особи НОМЕР_1, мешканкою с.м.т.Опішня, АДРЕСА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1482 гектара, розташованої в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 01 вересня 2015 року, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків-фізичної особи НОМЕР_1, мешканкою с.м.т.Опішня, АДРЕСА_1 право власності в порядку спадкування в цілому на земельну ділянку площею 0,1482 гектара, розташовану в с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку; господарських будівель і споруд, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 01 вересня 2015 року, володіла на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 858027, виданого їй ОСОБА_2 сільською радою Зіньківського району Полтавської області і відділом Держкомзему у Зіньківському районі Полтавської області 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_9