У х в а л а

іменем україни

22 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКафідової О.В.,
суддів:Гримич М.К., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні2015 року ОСОБА_6звернувся до суду ізуказаним позовом, у якому просив стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1 024 555 грн 56 коп.

На обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили по справі № 757/14243/13-ц позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_9про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 53 000 доларів США та 6 000 євро, що в гривневому еквіваленті складало 492 588 грн 44 коп. Вказане рішення суду було виконане 12 лютого 2015 року. Посилаючись на те, що на дату здійснення розрахунку змінився офіційний курс НБУ долара США та євро по відношенню до гривні, а саме за 1 долар США = 25 грн 09 коп. та за 1 євро − 28 грн 39 коп., просив стягнути з відповідача на його користь різницю між присудженою та виплаченою сумою заборгованості в розмірі 492 588 грн 44 коп. та сумою грошового зобов'язання в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 12 лютого 2015 року в розмірі 1 517144 грн, що відповідно становить 1 024 555 грн 56 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9на користь ОСОБА_6 кошти у розмірі 1 024 555 грн 56 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню честково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року у справі № 757/14243/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 53 000 доларів США та 6 000 євро, що в гривневому еквіваленті складає 492 588 грн 44 коп. Якими встановлено, що відповідачем порушено грошове зобов'язання перед позивачем.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 3 % річних за період з 03 грудня 2013 року по 29 січня 2015 року у розмірі 17 086 грн 78 коп.

Постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ м. Києва від 29 січня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 757/14243/13-ц, виданого 23 грудня 2013 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суми в розмірі 492 588 грн 44 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048 і 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування виключно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється із підстав,передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Виходячи із вищенаведеного, за невиконання зобов'язання за рішенням суду, яке не виконане боржником, він може нести відповідальність лише на підставі ст. 625 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку, що для відновлення становища позивача з відповідача підлягає стягненню курсову різницю між присудженою за рішенням суду від 15 жовтня 2013 року та виплаченою сумою заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212−214, 303 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана