Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/8830/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
провадження № 22-ц/778/113/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що вона була дружиною ОСОБА_8, який помер 10.01.2010 р. Починаючи з 1988 р. і по цей час позивачка постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_1, яка перебувала у власності ОСОБА_8 іншого житла у неї немає. 22.12.2006 р. ОСОБА_8 склав заповіт, згідно з яким заповідав позивачці все своє майно, у тому числі і квартиру.

Після смерті чоловіка його дочка від першого шлюбу ОСОБА_6 відповідач по справі маючи на меті заволодіння квартирою, подала до суду позовні заяви про визнання заповіту недійсним і про визнання недійсним шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_8 ОСОБА_8 на момент складання заповіту і укладення шлюбу нібито був недієздатним. З метою доведення цього ОСОБА_6 використала висновок посмертної судово - психіатричної експертизи, який має всі ознаки підробки.

Насправді до останнього дня життя ОСОБА_8 повністю керував своїми діями, не мав ніяких значних розладів психічного здоров'я, продовжував грати провідні ролі в театрі ім. Магара. 26.11.2012 р. до Єдиного реєстру розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження за № 0000384 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (надання експертом завідомо неправдивого висновку). В рамках цього провадження вже проведено декілька експертиз, які повністю спростовують первісну експертизу, а також вказують на наявність у висновку експертів, використаному ОСОБА_6, явних ознак підробки.

Не зважаючи на це, у червні 2011 р. ОСОБА_6 домоглася визнання в судовому порядку недійсними як заповіту, так і шлюбу. Розуміючи, що виселити позивача з єдиного житла за власним позовом не вдасться, оскільки вселилася вона туди на законних підставах, як член сімї заповідача, 19.04.2013 р. ОСОБА_6 укладає фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири зі своєю знайомою ОСОБА_7- відповідачем по справі. При цьому єдиним завданням ОСОБА_7 було і є зіграти роль "нового власника!" і виселити позивачку з квартири.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним, і визнається судом недійсним.

Метою укладення договору між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є не настання передбаченого текстом цього договору правового наслідку - переходу права власності до ОСОБА_7, а лише створення штучних умов для виселення позивача з квартири.

Про фіктивність договору свідчать наступні обставини. Квартиру продано за явно заниженою ціною, в договорі зазначено ціну у 149,267 грн., в той самий час як ринкова вартість квартири складає не менше 250 тис. грн., що підтверджується витягом з акту оцінки.

З яких коштів ОСОБА_7 - вчитель в інтернаті - могла оплатити вартість квартири, незрозуміло. Походження цих коштів невідоме, а тому найбільш вірогідним є те, що ніякі кошти взагалі не сплачувалися. Згідно з п. 3.1.1 договору продавець свідчить, що "... квартира... в спорі та під забороною (арештом) ... не перебуває...

Таке твердження є очевидно неправдивим, оскільки ОСОБА_6 було давно і достовірно відомо, що рішення судів, на підставі яких вона протиправно заволоділа спадковою квартирою, оспорювалися ОСОБА_5, і що натепер триває кримінальне провадження.

В тексті договору покупець ОСОБА_7 також свідчить, що нібито оглядала квартиру перед купівлею. Це теж є неправдою, оскільки ані ОСОБА_7, ані якісь інші "покупці" до квартири не заходили і заходити не могли, адже ключів від неї у ОСОБА_6 немає.

Починаючи з квітня 2013 р. ОСОБА_7 не здійснила жодних дій щодо вселення в квартиру, і навіть не заявила ніяких вимог про своє туди вселення - вона лише вимагає виселення позивача з квартири. Сам по собі цей факт свідчить про те, що справжнім наміром учасників угоди є лише виселення ОСОБА_5, а не перехід права власності на квартиру від однієї подруги до іншої.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_5 просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19.04.2013 р. між громадянами ОСОБА_6 і ОСОБА_7, недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_8 З 1988 року у квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_5, яка з 1976 року по 1988 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 26 січня 2007 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був знову зареєстрований. 10 січня 2010 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникли спірні правовідносини з приводу прав на квартиру, які неодноразово розглядалися судом. З 26 листопада 2012 року в слідчому відділі Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області проводилось досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження за частиною 1 статті 384 КК України по факту видачі завідомо неправдивого висновку експерта № 121 від 25 лютого 2011 року первісної посмертної судово-психіатричної експертизи, яка проводилася при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання заповіту, оформленого 22 грудня 2006 року ОСОБА_8, недійсним. Також вказаний висновок був врахований при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним шлюбу, укладеного 26 січня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року в іншій справі за ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4.

19 квітня 2013 року ОСОБА_6 В.М. продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5. В цей же день право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_7

У договорі купівлі-продажу зазначалося, що продавець свідчить про відсутність спору щодо квартири. Покупцем квартира до підписання договору візуально оглянута.

Разом з тим, з пояснень ОСОБА_5, а також з наявних у справі документів видно, що покупець не могла оглянути квартиру, оскільки ОСОБА_5 до помешкання сторонніх осіб не допускає.

Таким чином, ОСОБА_7 на момент придбання квартири була обізнана про наявність спору з приводу спірної квартири, про проживання у помешканні ОСОБА_5, однак на власний розсуд розпорядилася своїми правами і придбала квартиру, у якій проживає відповідач.

Вказані вище обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року (а.с. 97-98) у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Окрім іншого, з моменту придбання спірної квартири, а саме з квітня 2013 року і до цього часу ОСОБА_7 не намагалась вселитись до помешкання яке вона придбала, позову про вселення вона не подавала.

Як судами встановлено, ні до придбання ні після придбання квартири ОСОБА_7 її жодного разу не оглядала, не користувалась, не користується і не здійснює для цього жодних дій.

Окрім цього, вказаним судовим рішенням у іншій справі, яке набрало законної сили ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні позову, щодо виселення ОСОБА_5 з квартири, яку вона придбала.

Частиною 1 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Вказане, а також те, що ОСОБА_7, як встановлено вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, знала про спір щодо цього майна, його не оглядала, після придбання його більше трьох з половиною років не використовує, і не намагається його використовувати, вказує на наявність підстав для визнання угоди недійсною, як такої яка вчинена без наміру створення правових наслідків, обумовлених правочином.

Оскільки дане рішення колегії суддів про визнання угоди недійсною є достатньою підставою для скасуваня державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, то в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 310, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19.04.2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 недійсним.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: