Справа № 461/217/16 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/299/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шеремети Н.О.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника ПАТ «УкрСиббанк» - Романової Ю.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 укладеного 04.08.2008р. - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що підписант Кредитного договору не мала повноважень на його підписання (укладення), що підтверджуються, зокрема, відсутністю в матеріалах справи витребуваної судом у відповідача довіреності. Факт виконання позивачем умов кредитного договору у повному обсязі не підтверджує того, що його умови були справедливими та цілком задовольняли позивача. Суд безпідставно дійшов до висновку про те, що позивач був проінформований відповідачем про існування валютних ризиків, і про те, що усі валютні ризики несе виключно позивач, оскільки кредитний договір таких умов не містить, відповідачем не було надано належних доказів про те, що ним було проінформовано позивача про умови кредитування до укладення кредитного договору. Вважає договір про надання споживчого кредиту недійсним, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов'язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти), в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США (що еквівалентно 484 510,00 грн. за курсом НБУ на укладення цього Договору) та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі 1580,00 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим Договором, при цьому Позичальник зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 03.08.2018р. (а.с.4-7 т.1).

З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за вказаним кредитним договором 04.08.2008р. між ПАТ «УкрСибБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (нерухомого майна), відповідно до якого Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

Встановлено, що кредитний договір містить усі необхідні умови надання та повернення кредиту, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту, місце знаходження Банку та відділення банку звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання з банківських послуг.

Пунктом 9.2 Договору про надання споживчого кредиту передбачено, що підписанням даного Договору Позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови даного Договору; що даний Договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника; що відсутні будь-які перешкоди для виконання Договору на день його підписання; що Позичальник повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ним; що він не обмежений в дієздатності та укладення цього Договору не потребує узгодження з третіми особами.

Як вбачається з оспорюваного договору, а саме п. 10.13, підписанням даного договору позичальником засвідчено, що перед підписанням договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в якому викладені умови кредитування, а також зазначено, що у випадку обрання кредитування в іноземній валюті, банк попереджає клієнта про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором покладаються на клієнта банку (а.с. 79-80 т.1).

З наведеного вбачається, що на момент підписання Договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2008р., ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитування, а також розумів їх значення, що підтверджується його підписом на Договорі.

Про те, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та розумів їх значення свідчить також і те, що до січня 2015 року позичальник виконував умови Кредитного договору в повному обсязі, у відповідності до графіку повернення кредиту, та у розмірі, визначеному графіком, що підтверджується довідкою - рахунком (а.с. 31-38 т.1). Вказане дає підстави вважати, що такі умови кредитного договору його цілком задовольняли.

Із вказаної довідки - рахунку також вбачається, що у ОСОБА_2 станом на 25.11.2015р. за кредитним договором №000 від 04.08.2008р. існує заборгованість, яка становить 108733,14 грн.

Також судом встановлено, що ПАТ «УкрСибБанк» звернувся до суду до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, провадження по даній справі зупинено до моменту набрання законної сили судового рішення по даній справі (а.с.153 т.1).

Крім того, доводи позивача про ненадання йому інформації відповідачем при укладенні кредитного договору відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги надаються банком за сплату щомісячної комісії, не заслуговують на увагу.

Щодо посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, слід зазначити таке.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, які умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу.

Також безпідставними є доводи позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, що є підставою недійсності кредитного договору, виходячи з такого.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позовної заяви та заяви про зміну підстав позову, вбачається, що позивач не ставив вимогу про визнання договору недійсним у зв'язку з відсутністю або перевищенням повноважень на підписання договору у начальника відділення банку, відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано, що підписант Кредитного договору не мала повноважень на його підписання (укладення), не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про намір отримати кредит в національній валюті, оскільки такі нічим не підтверджені, натомість позивачем підписано кредитний договір про отримання кредиту в розмірі 100 000 дол. США.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернувся до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: