АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шереметьєва Л.А.
№22-ц/796/5420/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач звернулася з позовом до суду в якому просила:

визнати недійсним договір фінансового лізингу №0354 від 05.09.2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1;

застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу №0354 від 05.09.2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 передбачені ст.216 ЦК України;

стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 94000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.02.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 03.03.2017 року виправлено описку в резолютивній частині рішення суду від 27.02.2017 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що договір фінансового лізингу від 05.09.2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 виходить за межі дрібного побутового договору та укладений ОСОБА_1 в період перебування його у шлюбі з позивачем, без згоди останньої, а тому відповідно до ст.65 СК України має бути визнаний судом недійсним.

Зазначає, що оскільки відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, то з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню кошти в розмірі 94000 грн.

Крім того, вказував, що договір фінансового лізингу є недійсним, так як у ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг.

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просив відкласти розгляд даної справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому процесі, який був призначений до розгляду раніше. Колегія суддів відхиляє вказану заяву, оскільки представником позивача не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 11.07.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

Судом встановлено, що 05.09.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №0354 відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - атомобіль марки «SkodaOktavia» та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 на строк та на умовах, передбачених договором, а відповідач ОСОБА_1 зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі, та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 оплатив авансовий платіж в розмірі 94000 грн.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст.215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК Українита іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Частиною 1 ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом вказаної норми закону майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині на чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63, 65 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК Українита ч.2 ст.65 СК Українипри укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору фінансового лізингу були порушені вимоги ст.65 СК України колегія суддів відхиляє, оскільки положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюють відносини, які стосуються розпорядженням майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а предметом оспорюваного договору фінансового лізингу №0354 є набуття у власність автомобіля марки «Skoda Oktavia».

Пунктом 17.3 договору фінансового лізингу визначено, що підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору буде використовуватися на потреби сім'ї.

Так як оспорюваний правочин було укладено під час зареєстрованого шлюбу позивача та відповідача ОСОБА_1, дане майно набуває статусу спільного сумісного майна подружжя, в разі поділу якого сторони мають право кожний на його визначену законом частку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що укладення відповідачем ОСОБА_1 договору фінансового лізингу не є розпорядження майном без згоди другого з подружжя та не тягне за собою недійсності спірного договору.

Отже, суд вірно відмовив у задоволенні позову про визнання вказаного договору недійсним, а тому і правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину немає.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки у ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину та вказані обставини не свідчать про порушення її прав.

Доводи апеляційної скарги представника позивача є аналогічними доводам, викладеним в обгрунтування позовних вимог, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та правильно не були прийняті до уваги судом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: