АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1650/17 Суддя доповідач Пилипчук Н. П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.

за участю секретаря: Радченко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1, треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просить в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 20 від 26.12.2007 року позичальника ОСОБА_2 у розмірі 3 664 801,99 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 10, що розташована у літ. «В-5», будинку № 31 по вулиці Тимурівців у м. Харкові, що є частиною житлового будинку № 31 по вулиці Тимурівців у м. Харкові та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 29.10.2010 року по справі № 2-17599/10 про встановлення права власності та державної реєстрації, вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що 26.12.2007 р. між ПАТ „Укргазбанк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 20, відповідно до якого останній отримав від банку кредит в розмірі 2644000 доларів США, зі строком повернення до 25.12.2012 р., та сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, встановлених в кредитному договорі.

В забезпечення кредитного договору 26.12.2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 2. Пунктами 1.2., 1.3. договору поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором по кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користуванням кредитом, неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязань в повному обсязі.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань перед банком між банком та іпотекодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладеним договір іпотеки 16/08-Б від 09.06.2008 року, за яким предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок літ. В-5, розташований по вул. Тимурівців, 31, в м. Харкові, загальною площею 6422,9 м2, житловою площею 2285,6 кв.м. (в житловому будинку розташовано 123 квартири). З дозволу банку квартири № 17, 29, 32, 36, 40, 50, 55-56, 58-59, 65-66, 68, 71, 84, 88-90, 92-93, 95, 104-106, 108, 114 вказаного житлового будинку було виведено зх. Іпотеки та відчужено власникам. Відомості про іпотеку внесені до реєстру іпотек, на відчуження нерухомого майна накладено заборону. Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек, реєстраційний № 7356523, що підтверджено Витягом з Державного реєстру іпотек № 19045058 від 09.06.2008 р. На відчуження предмету іпотеки накладено заборону, реєстраційний № 7356237, що підтверджено Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 19044890 від 09.06.2008 р.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 1664543,02 грн. та 2630252,33 дол. США, судові витрати 1700 грн. та 120 грн. Дане рішення суду боржниками не виконано.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки, укладений 09 червня 2008 року, визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

У період чинності зазначеного судового рішення спірну квартиру було двічі відчужено: вперше на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2009 року. Укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вдруге на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.12.2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

04 квітня 2012 року Апеляційний суд Харківської області скасував заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним відмовив.

Посилаючись на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором, ПАТ «Укргазбанк» просило задовольнити позов з підстав статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 березня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.04.2014 року залишено без змін, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду 1 інстанції.

Під час повторного розгляду справи судом першої інстанції позивач АБ «Укргазбанк» уточнив позовні вимоги та просив: у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_2І у розмірі 3664801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2382796,72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1282005,27 доларів США та 23800945,13 гривень пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16956872,78 гривень, пені за прострочку погашення процентів у сумі 6884072,35 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки- квартиру № 10, що розташована у літ. «В-5», будинку № 31 по вул. Тимурівців, що є частиною вказаного житлового будинку та яка належить на праві власності ОСОБА_1М на підставі рішення Московського районного суду м. Харква від 29.10.2010 року.

Реалізацію предмета іпотеки - квартири №10, що розташована у літ. «В-5», будинку № 31 по вул. Тимурівців у м. Харкові, що є частиною вказаного житлового будинку та яка належить на праві власності ОСОБА_1 провести шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, за початковою ціною 454400 гривень, з наданням АБ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, зокрема права отримання в Московському районному суді м. Харкова рішення від 29.10.2010 року, яким встановлено право власності та винесено рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 20 від 26.12.2007 року позичальника ОСОБА_2 у розмірі 3664801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2382796,72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1282005,27 доларів США та 23800945,13 грн. пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16956872,78 грн., пені за прострочку погашення процентів у сумі 6884072,35 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 10, що розташована у літ. «В-5», будинку № 31 по вулиці Тимурівців у м. Харкові, що є частиною житлового будинку № 31 по вулиці Тимурівців у м. Харкові та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 29.10.2010 року по справі № 2-17599/10 про встановлення права власності та державної реєстрації .

Реалізацію предмета іпотеки - квартири № 10, що розташована у літ. «В-5», будинку №31 по вулиці Тимурівців у м.Харкові, що є частиною житлового будинку № 31 по вулиці Тимурівців у м. Харкові та яка належить на праві власності ОСОБА_1 провести шляхом надання Публічному акціонерному товариству АБ «УКРГАЗБАНК» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 454 400,00 грн. з наданням АБ «УКРГАЗБАНК» всіх повноважень продавця, в тому рахунку права отримання в Московському районному суді м.Харкова рішення по справі від 29.10.2010 року по справі № 2-17599/10 про встановлення права власності та державної реєстрації, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 114, 70 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судовим розглядом встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 20, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 2644000 доларів США зі строком повернення - до 25 грудня 2012 року й сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, установлених кредитним договором, зі строком дії такого договору - до 26 грудня 2013 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 1664543,02 грн. та 2630252,33 долари США та судові витрати, яка за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду харківської області від 07.07.2010 року була стягнута з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь банку.

За заявою банку були відкриті виконавчі провадження на виконання вказаного судового рішення. Проте зазначене рішення суду залишається не виконаним.

Оскільки кредитор продовжував нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені, розмір заборгованості за кредитним договором станом на березень 2016 року становить 3664801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2382796,72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1282005,27 доларів США, та 23800945,13 грн. пені.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань перед банком, 09 червня 2008 року між банком, з однієї сторони, і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір іпотеки №16/08-Б.

Відповідно до пункту 2.1.1 цього договору предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок літ «В-5», загальною площею 6422,9 кв.м, житловою площею 2285,6 кв.м, усього на 123 квартири, серед яких є спірна квартира.

Відомості про іпотеку нотаріусом внесено до Державного реєстру іпотек (реєстраційний №7356523 від 09 червня 2008 року), на відчуження нерухомого майна накладено заборону.

Пунктом 3.2.8 указаного вище кредитного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки.

Пунктом 3.1.6 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до п. 6.6. договору іпотеки №16/08-Б, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України "Про іпотеку". При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашенною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі.

Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцям, (позичальнику, якщо він с відмінним від іпотекодавця), та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Пунктом 6.8. договору іпотеки сторони погодили, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інакше не передбачено рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження та з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку".

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки від 09 червня 2008 року визнано недійсним, виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року зазначене вище заочне судове рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмету іпотеки поновлено, реєстраційний номер 12489264, що підтверджено Витягом з Державного реєстру іпотек № 36009183 від 14.05.2012. Відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна також поновлено, реєстраційний номер 12488862, що підтверджено Витягом від 14.05.2012 № 36008860 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступного:

-спірна квартира є частиною предмета іпотеки за договором іпотеки №16/08-Б;

-іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису у Державний реєстр іпотек, оскільки ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності договору іпотеки;

-на момент укладення іпотечного договору банк та іпотекодавець не могли визначити окремі квартири в якості предмету договору, оскільки квартири не були виділені в натурі, не було оформлено майнові права на них, а тому в іпотеку передавався весь житловий будинок (включаючи усі 123 квартири, з яких він складався) та приналежності без деталізації та опису кожної окремої квартири;

-пізніше квартира 10, що належить відповідачці на праві власності, стала самостійний об'єктом нерухомого майна, не змінивши при цьому статусу за договором іпотеки;

-у розумінні ст.5 Закону України «Про іпотеку» на момент укладання договору іпотеки спірна квартира була складовою частиною предмету іпотеки, а після її виділення в натурі стала самостійним предметом іпотеки, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок та договорами купівлі-продажу та дарування квартири;

-пунктом 6.6. договору іпотеки № 16/08-Б передбачено право іпотекодержателя, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку»;

-внаслідок невиконання ОСОБА_2 кредитних зобов'язань у банку виникло право звернення стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки;

-відповідно до Звіту про оцінку предмету іпотеки, виготовленого 16 березня 2016 року суб'єктом оціночної діяльності, вартість спірної квартири складає 454400 гривень.

Судова колегія з таким висновком у повному обсязі погодитися не може, з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди дійшли помилкового висновку щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку», встановивши, що право власності на спірну квартиру перейшло під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на спірну квартиру .

Відповідно до приписів ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що строк дії кредитного договору визначено до 25 грудня 2012 року.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

На час ухвалення рішення боржник не виконав основного зобов'язання.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано (а у випадку, що розглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги інші обставини, які мають суттєве значення для правильного застосування норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладення договору), частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом; іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Позивач просив звернути стягнення на квартиру 10, що розташована в багатоквартирному будинку № 31 по вул. Тимурівців в м. Харкові, який є предметом іпотеки за договором №16/08-Б.

Той факт, що спірна квартира дійсно обтяжена іпотекою, оскільки є складовою частиною багатоквартирного житлового будинку, який є предметом іпотеки, сторонами не заперечується і не потребує доказування.

Разом з тим, як зазначено вище, за договором №16/08-Б предметом іпотеки було визначено не окремі квартири, а будинок 31 загалом (який складається зі 123 квартир).

При цьому договором №16/08-Б було визначено вартість предмету іпотеки - житлового будинку в цілому в розмірі 17070000 гривень (п.2.2.договору іпотеки).

Як встановлено судом та визнається позивачем, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки було виключено 26 квартир, розташованих у будинку 31, при цьому попередня вартість предмета іпотеки не змінювалась. Отже, така вартість визначена з тим розрахунком, що предмет іпотеки містить 123 квартири.

Відповідно до п.3.3.14 вказаного договору іпотеки, у разі проведення іпотекодавцями реконструкції, в результаті якої зміниться назва предмета іпотеки, функціональне призначення, загальна площа, правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та інше, іпотекодавці зобов'язані повідомити про це іпотекодержателя в 5-денний строк з моменту проведення реконструкції та внести відповідні зміни до цього договору іпотеки, шляхом укладення з іпотекодержателем нотаріально посвідченого додаткового договору.

Даних про укладання такого додаткового договору матеріали справи не містять.

Не надано суду доказів і про існування будь-яких інших договорів, якими б вносилися відповідні зміни до договору іпотеки у зв'язку з виділенням окремих квартир у будинку 31 в натурі, і реєстрації права власності на них, як на окремі об'єкти нерухомості.

Отже, спірна квартира на час укладення договору №16/08-Б була невідокремленою складовою частиною предмета іпотеки, і наразі не має правових підстав вважати, що ця квартира стала самостійним предметом іпотеки.

Той факт, що в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відображено, що об'єктом обтяження є квартири, розташовані в житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 31, не підтверджує набуття спірною квартирою статусу самостійного предмету іпотеки, оскільки відповідні зміни до договору іпотеки сторонами договору не вносилися.

Договір іпотеки, копія якого наявна у матеріалах справи передбачає право банку звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки (п.6.1 договору іпотеки), та не містить процедури звернення стягнення на квартиру, як складову частину предмета іпотеки.

Таким чином, для вирішення спору та правильного застосування приписів ст.23 Закону України «Про іпотеку» необхідно встановити як співвідноситься предмет іпотеки з його частиною, та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю квартири, набутої відповідачами, про що чітко зазначено Верховним Судом України у Постанові від 5 жовтня 2016 року по справі № 643/9788/13-ц, яка ухвалена при вирішенні справи щодо іншої квартири цього ж будинку за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 31.

При повторному розгляді справи судом першої інстанції позивач не наддав належних та допустимих доказів на підтведження своїх вимог, щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на спірну квартиру, як на частину предмету іпотеки, у визначений позивачем спосіб, хоча надання таких доказів є процесуальним обов'язком позивача. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Звіт про оцінку майна, що був наданий позивачем суду першої інстанції в якості доказу вартості спірної квартири, не дає відповіді на питання, що порушені. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач при повторному розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції - не надав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без наявності доказів, які б свідчили про те, що на момент передачі багатоквартирного будинку № 31 по вул. Тимурівців в м. Харкові в іпотеку він був введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, та доказів, які б встановлювали співвідношення предмету іпотеки зі спірною квартирою, яка є його частиною та вартості предмета іпотеки (будинку) з вартістю спірної квартири, судова колегія позбавлена можливості правильно вирішити спір, оскільки в такому випадку рішення не буде відповідати положенням ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості і таким загальним принципам цивільного судочинства як розумність, добросовістність та справедливість.

Під час тривалого розгляду справи судом позивач, будучи обізнаним про дійсні обставини справи, не виконав свого процесуального обов'язку та не наддав належних і допустимих доказів для правильного вирішення спору, а тому судова колегія ухвалює рішення про відмову у позові за його недоведеністю.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, п.1ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1, треті особи, які не зявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_7