21.03.2017 Справа № 363/1462/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсним укладений його колишньою дружиною ОСОБА_2 договір купівлі-продажу транспортного засобу №256 від 26 грудня 2015 року - автомобіля НОМЕР_1, що є спільною сумісною власністю подружжя, який відповідачкою реалізовано без його згоди. Також просить застосувати двосторонню реституцію та зобовязати відповідачів повернути одне одному автомобіль та грошові кошти, отримані ними згідно умов згаданого договору та передати автомобіль на зберігання позивачу до винесення рішення про поділ майна.

В суді позивач та його представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Позивач пояснив, що за час перебування у шлюбі за кошти отримані від продажу його автомобіля та за рахунок отриманих відповідачкою кредитних коштів, ними для забезпечення потреб сімї придбано автомобіль НОМЕР_1, який після розірвання шлюбу в грудні 2015 року відповідачка ОСОБА_2 без його згоди відчужила на користь ОСОБА_3

Представник відповідачки ОСОБА_2 в суді проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що автомобіль відповідачкою реалізовано у звязку зі скрутним матеріальним становищем, а кошти від його продажу використано виключно на забезпечення існуючих потреб сімї та лікування, коли позивач несвоєчасно та не в повному обсязі виконував свої зобовязання по утриманню дитини, що призвело до утворення заборгованості по виплаті аліментів.

Відповідачка ОСОБА_3, будучи повідомленою про розгляд справи в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не прибула.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку.

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що з 25 вересня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу у спільну власність для забезпечення потреб сімї сторони придбали автомобіль НОМЕР_1, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ №678056 16 червня 2011 року зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №256 від 26 грудня 2015 року ОСОБА_2 продала автомобіль НОМЕР_1 ОСОБА_3 за 50 000 грн.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №88/16 від 11 жовтня 2016 року ринкова вартість автомобіля НОМЕР_1 станом на момент його продажу ОСОБА_2 (26 грудня 2015 року) складала 204 316 грн. 63 коп., а станом на момент проведення експертизи (06 жовтня 2016 року) 200 694 грн. 80 коп.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно розяснень даних в п.п. 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відтак, судом встановлено, що автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сімї, а тому в силу викладених вимог Закону він вважається спільним сумісним майном подружжя.

У той же час відповідачка ОСОБА_2 реалізувала вказаний автомобіль без згоди позивача, а тому укладений між нею та відповідачкою ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу, слід визнати недійсним, який укладено без дотримання вимог ст. 65 СК України.

Заперечення представника відповідачки проти позову не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки на вимогах Закону не ґрунтуються та є безпідставними.

Гостра необхідність в грошах, в тому числі на утримання дитини, не дає права одному з подружжя реалізовувати спільне сумісне майно без згоди іншого з подружжя, що призводить до порушення його прав.

Питання утримання дитини (Глава 15 СК України) не має відношення до майнових прав подружжя на спільне сумісне майно та до порядку його розпорядження (Глава 8 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного право чину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Таким чином, на захист цивільних прав та інтересів позивача згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, а ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 50 000 грн., отримані ними згідно умов згаданого договору.

Крім того, позивачем представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід покласти на відповідачів.

Що стосується позовної вимоги про передачу автомобіля на зберігання позивачу до винесення рішення про поділ майна, то вона на вимогах Закону не ґрунтується та ними не передбачена, а тому в її задоволенні слід відмовити. Порушених прав позивача в цій частині судом не встановлено.

Таким чином предявлені позови підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав.

На підставі викладеного і керуючись 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №256 від 26 грудня 2015 року - автомобіля НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений Територіальним сервісним центром МВС України в Київській області 3245.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, а ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 50 000 (пятдесят тисяч) грн., отримані ними згідно умов згаданого договору.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 (двадцять) коп. з кожної.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя