Справа №488/698/15-ц 11.01.2017 11.01.2017 11.01.2017
Справа №488/698/15-ц Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/76/17 Доповідач суду апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія 54
РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

Дитячо - юнацького спортивного оздоровчого комплексу

(далі ДЮСОК), ОСОБА_6 у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради,

третя особа без самостійних позовних вимог

ОСОБА_7

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

16 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, до Дитячо - юнацького спортивного оздоровчого комплексу про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 16 грудня 2013 року він працював у ДЮСОК на посаді завідуючим господарством. Наказом № 127/1-к від 27 грудня 2013 року, він був переведений з 01 січня 2014 року на посаду заступника директора по адміністративно - господарській діяльності. Проте, наказом № 166-к від 05 лютого 2015 року він був звільнений з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання трудових обовязків. Вважає підстави звільнення незаконними, а звільнення відбулося у звязку з неприязними стосунками, що склалися між ним та його безпосереднім начальником ОСОБА_7

Посилаючись на вищезазначене та вимоги ст. ст. 148, 149, 235, 237-1КЗпП України позивач просив поновити його на роботі на посаді заступника директора по адміністративно - господарській діяльності ДЮСОК, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 130 грн. 08 коп. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Ухвалами Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2015 року та від 14 березня 2016 року залучені до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6 у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради та в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_7, відповідно.

Рішенням того ж суду від 30 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача ДЮСОК в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, про день і час слухання справи повідомлен належним чином (а.с. 230).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника, представника відповідача ОСОБА_6 у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивача ОСОБА_3 обґрунтовано звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України як працівника, який систематично не виконував без поважних причин обов'язки, покладені на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та до якого раніше застосовувалися засоби дисциплінарного стягнення.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи, що відповідно до п. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом № 127-к від 03 грудня 2013 року ОСОБА_3 з 16 грудня 2013 року працював завідуючим господарством ДЮСОК м. Миколаєва, а з 01 січня 2014 року був переведений на посаду заступника директора ДЮСОК по адміністративно-господарській діяльності (а.с. 10).

Наказом № 161-к від 25 листопада 2014 року ОСОБА_3 оголошена строга догана за постійне порушення трудової дисципліни (відмова ознайомитись та підписати посадову інструкцію і режим роботи, постійне відлучення з роботи без відома керівництва).

Проте, в порушення вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, відповідач не зажадав від ОСОБА_3 письмових пояснень щодо проступку, за який він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Позивач був ознайомлений з цим наказом, зазначив, що не згоден, але у встановленому законом порядку його не оскаржував.

Наказом № 166-к від 05 лютого 2015 року позивач був звільнений з останньої посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України з 05 лютого 2015 року (а.с. 2).

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Виходячи з цього, при звільненні працівника з підстав, передбачених даною нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обовязків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Як убачається з копії наказу від 05 лютого 2015 року № 166-к, позивача звільнено з роботи за систематичне невиконання трудових обовязків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, невиконання вчасно розпоряджень керівника та вимог нормативних актів про охорону праці.

У даному випадку відповідач обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин ОСОБА_3 посадових обовязків при застосуванні такого крайнього заходу як звільнення та не врахував положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України, згідно з якими при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно зясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП правила й порядок застосування дисциплінарних стягнень. В пункті 23 вказаної постанови з наступними змінами розяснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Таким чином, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити судові витрати.

В порушення наведених норм матеріального закону та положень процесуального закону суд, вирішуючи спір, не встановив, яке саме порушення трудової дисципліни, що сталося після попереднього притягнення ОСОБА_3 25 листопада 2014 року до дисциплінарної відповідальності, допустив позивач, тоді як від встановлення таких обставин залежить вирішення даного спору.

Заперечуючи проти позову, відповідач ДЮСОК посилається, крім наказу від 25 листопада 2014 року про оголошення догани, на акти №№ 5-7 від 25 листопада 2014 року, 09 січня 2015 року, 12 січня 2015 року, 05 лютого 2015 року, відповідно, які, на їх думку підтверджують порушення позивачем трудових обовязків.

При цьому, в акті № 8 від 05 лютого 2015 року та наказі про звільнення від 05 лютого 2015 року не конкретизовано чітко визначеного порушення трудової дисципліни ОСОБА_3, а зазначено, що виявлено систематичне невиконання ним без поважних причин своїх обовязків (а.с. 51).

В цей же день наказом № 88-х позивачу запропоновано надати письмові пояснення причин невиконання наказів № 58-х від 28 жовтня 2014 року і № 78-х від 08 січня 2015 року про проведення інвентаризації матеріальних цінностей (а.с. 53).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 09 січня 2015 року інвентаризація матеріальних цінностей була проведена, складено акт, який підписаний позивачем (а.с. 76).

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач з 10 січня 2015 року по 04 лютого 2015 року знаходився на лікарняному (а.с. 66-67). Приступив до роботи 05 лютого 2015 року і в цей же день був звільнений.

Посилання позивача на неприязнені стосунки, які склалися між ним та директором ОСОБА_7, підтверджені заявою до прокуратури Миколаївської області, прокурора Корабельного району, Облдержадміністрації Миколаївської області, міського голови (а.с. 11-13, 24-29).

Колективне звернення працівників ДЮСОК, щодо неправомірних дій ОСОБА_7 та його заступника ОСОБА_8 було розглянуто ОСОБА_6 у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради та 02 червня 2015 року вказані особи були звільнені з займаних посад (а.с. 30).

Таким чином, не є доведеним, що позивач вчинив новий дисциплінарний проступок, що став безпосередньо підставою звільнення та мав місце після оголошення 25 листопада 2014 року догани, що свідчить про незаконність його звільнення з посади.

Саме відсутність передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України умов для звільнення має бути підставою для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Згідно позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16, яка є обовязковою для застування судами в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Абзацом 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі Порядок) визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

За вказаного, середньоденний дохід позивача складав 150 грн. 76 коп. (а.с. 129), а розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу склав 72 967 грн. 84 коп. ( 150 грн. 76 коп. середньоденного доходу х 484 робочих днів за період вимушеного прогулу).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка завдана позивачу порушенням його законних трудових прав, що спричинило йому моральні страждання, колегія суддів вважає, що 1000 грн. будуть достатньою сумою для її відшкодування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи Дитячо - юнацького спортивного оздоровчого комплексу з 05 лютого 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_6 у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_3 72 967 грн. 84 коп. (сімдесят дві тисячі девятсот шістдесят сім грн. 84 коп.) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без врахування податків та обовязкових платежів та 1 000 грн. (одна тисяча грн.) на відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: С.Ю. Колосовський

ОСОБА_9