Справа № 471/1308/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2017 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.,

за участю секретаря судового засідання Похитун М.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка заяву ОСОБА_1 про відвід судді, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

03.05.2017 року через канцелярію суду позивач подав заяву про відвід головуючого судді, мотивуючи тим, що його клопотання залишаються осторонь та порушуються приписи Цивільного процесуального кодексу України.

Зокрема, судом не було прийнято рішення за результатами розгляду його клопотання про виклик свідка ОСОБА_6

Крім того, позивач вважає незаконним оголошення вступної та резолютивної частини ухвал про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та про відмову в зупиненні провадження у справі з тих підстав, що приписи ч.3 ст. 209 ЦПК України стосуються лише тих рішень, які приймаються за результатами розгляду позову.

Вказує, що суд всупереч приписів ст. 293 ЦПК України розяснив невірний порядок й строки оскарження вказаних ухвал, оскільки вони не можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.

На думку позивача суд, не будучи в нарадчій кімнаті, завчасно вирішив, що у відводі судді буде відмовлено 05.04.2017 року, оскільки під час судового засідання 04.04.2017 року після проголошення вступної та резолютивної частини ухвал про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі отримав заяву про відвід судді й призначив оголошення за результатами розгляду відводу на 05.04.2017 року, тоді як до цього було визначено проголошення повних текстів вказаних ухвал на 06.04.2017 року.

Зазначає, що з огляду на частоту призначення судових засідань, суд квапиться із винесенням рішення, в цілому це порушує приписи ст.ст. 24, 196,208, 209, 210, 293 ЦПК України.

Позивач стверджує, такі системні порушення його прав з боку суду та не сприяння здійсненню його прав, викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

В судовому засіданні позивач та його представники заяву про відвід судді підтримали повністю, зазначили, що визначені в ній підстави для відводу є їх правовою позицією.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заяви про відвід судді заперечив, оскільки вказані в ній підстави відводу не ґрунтуються на нормах ЦПК України.

Заслухавши думку учасників судового процесу, перевіривши доводи клопотання, вивчивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Заявлені позивачем підстави для відводу головуючого судді є такими, що ґрунтуються на помилковому розумінні норм цивільного процесуального права з огляду на слідуюче.

Твердження позивача про те, що суд не вирішив його клопотання про виклик та допит заявленого ним свідка не відповідає дійсності, оскільки із журналу судового засідання від 04.04.2017 року видно, що оголосивши письмове клопотання позивача, яке надійшло через канцелярію суду 04.04.2017 року, в тому числі й про виклик свідка ОСОБА_6, суд поставив його на обговорення та порадившись на місці, ухвалив задовольнити клопотання про виклик та допит вказаного свідка. При цьому позивач та його представник були присутні в судовому засіданні ( а.с. 140).

З огляду на положення ч.2 ст. 160 ЦПК України, є незрозумілим на підставі якої норми права, позивач, подавши через канцелярію суду письмове клопотання, прохальна частина якого містила чотири вимоги, просив суд розглянути їх саме у зазначеній ним послідовності.

Критичній оцінці підлягає твердження позивача і про те, що приписи ч.3 ст. 209 ЦПК України стосуються лише тих рішень суду, що приймаються за результатами розгляду позову, оскільки відповідної імперативної норми чинний ЦПК України не містить. Так як відповідно до ч.1 ст. 208 ЦПК України, ухвала суду є формою судового рішення, а тому позивач, не враховуючи системного аналізу положень вказаних процесуальних норм, безпідставно вказує, що оголошення вступної та резолютивної частини ухвал є незаконним. При цьому позивач не вказує, яка саме норма права забороняє суду оголосити вступну та резолютивну частини ухвали і чим він керується обґрунтовуючи незаконність таких дій суду.

Незрозумілим є здивування позивача тим, що його заява про забезпечення позову була зареєстрована не в рамках судової справи по розгляду позовної заяви ( загальної справи), а окремою справою, оскільки він подав її в день судового засідання через канцелярію суду, а не в судовому засіданні, тому вона була зареєстрована згідно вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 року № 173, долучена до матеріалів провадження та розглянута судом в день її надходження в судовому засіданні.

Доводи позивача про порушення судом приписів ст. 293 ЦПК України щодо розяснення порядку та строків апеляційного оскарження ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі приведені без урахування рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України (справа про забезпечення апеляційного оскарження ухвал суду) № 12-рп/2010 від 28 квітня 2010 року, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує право на оскарження судового рішення кожній особі, яка вважає, що її право порушене.

Твердження позивача про те, що суд, не будучи в нарадчій кімнаті, завчасно вирішив, що відводі судді буде відмовлено є нелогічними та неспроможними.

Суд оголосив вступну та резолютивну частини ухвал про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та про відмову в зупиненні провадження у справі і визначив, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, виготовлення та оголошення повних текстів вказаних ухвал на 06 квітня 2017 року на 08.00 год. та на 08.30 год. Лише після цього суд отримав заяву про відвід судді, поставив її на обговорення в судовому засіданні та видалився в нарадчу кімнату до 05 квітня 2017 року, після виходу з якої оголосив повний текст ухвали.

Таким чином, за результатами розгляду клопотань про забезпечення позову та про зупинення провадження у справі прийняв рішення в день їх розгляду та оголосив їх в судовому засіданні в присутності позивача та його представника, визначивши складання та оголошення повних текстів ухвал на 06 квітня 2017 року. Визначаючи вказану дату, суд не міг знати про подачу позивачем заяви про відвід, оскільки остання була подана вже після оголошення вступних та резолютивних частин ухвал про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та про відмову в зупиненні провадження у справі. Перебування суду в нарадчій кімнаті для складання повних текстів ухвал не передбачено нормами чинного ЦПК України, а тому подібні твердження позивача є такими, що ґрунтуються на помилковому та субєктивному тлумаченні цивільного процесуального законодавства.

За імперативним положенням ч.3 ст. 23 ЦПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Однак з огляду на те, що, судом дотримано вимоги ЦПК України при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, підстави для відводу судді, визначені позивачем, є надуманими.

За такого, заява позивача про відвід та висловлені в ній доводи щодо необєктивності та упередженості судді за своєю суттю є такими, що не ґрунтуються на вимогах статті 20 ЦПК України та є сумнівними.

При цьому наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Відтак правові підстави для відводу судді у даній справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 20, 23, 209, 210, 293 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її постановлення.

Заперечення на ухвалу суду можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя І.В. Явіца