АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4, про виселення та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2013 року,

встановила:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4, про виселення та зняття з реєстраційному обліку.

Позивач зазначав, що 08 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит в розмірі 49 725,40 доларів США строком до 07 червня 2017 року.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами був укладений договір іпотеки від 08 червня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 свої зобовязання за кредитним договором не виконував у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 04 квітня 2012 року Шевченківський районний суд м. Чернівці ухвалив рішення звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 49,7 кв. м, житловою площею 27,2 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_2., шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Після прийняття рішення про звернення стягнення на квартиру відповідачам було направлено повідомлення про звільнення приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. В добровільному порядку відповідачі квартиру не звільнили.

Посилаючись на зазначені обставини, банк просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_3 зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 І просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов в частині вимог про виселення відповідачів з квартири, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові про виселення слід відмовити.

У справі встановлено, що 08 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CVVPGA00000007, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти на строк до 07 червня 2017 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 49 725,40 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92 на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів щомісячно, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти, винагороди в строки зазначені в договорі (а. с. 7-9).

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором цього ж числа між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №CVVPGA00000007, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_3.

04 квітня 2012 року Шевченківський районний суд м. Чернівці ухвалив рішення, яким звернув стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 49,7 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_5.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16.

У справі встановлено, що відповідачами в іпотеку було передано житловий будинок, придбаний не за рахунок отриманих третьою особою ОСОБА_4 кредитних коштів.

Отже, оскільки передбачені законом підстави для виселення відповідачів із спірного будинку без надання їм іншого постійного житла відсутні, то у задоволенні позову банку про виселення відповідачів слід відмовити.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та ухвалив рішення про виселення відповідачів з порушенням норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачівз реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України.

Тому підстави для скасування рішення суду в указаній частині відсутні.

Отже, на часткове задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову банку до відповідачів про виселення та стягнення з указаних відповідачів по 38 грн 20 коп. з кожного витрат зі сплати судового збору слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові про виселення відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідачки ОСОБА_3 слід стягнути 114 грн 70 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2013 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та стягнення з указаних відповідачів витрат зі сплати судового збору скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 114 гривень 70 коп. витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_5