АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3007/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю., Калюжній Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення суми, отриманої від продажу квартири та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення суми, отриманої від продажу квартири та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що між ними та відповідачем у 2012 році укладено договір доручення, відповідно до якого ОСОБА_1 взято зобов'язання продавця у відносинах купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з подальшим поверненням суми отриманих коштів. 04.09.2012 року між ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, право власності на неї перейшло на користь третьої особи, проте грошей, отриманих від укладеного договору відповідач власникам квартири не повернула.

У зв'язку з цим, просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму коштів, отриманих від продажу квартири у сумі 276 544 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, а також моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 січня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суму коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 276 544 грн. та 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми; 50 000 грн. - відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 536 грн.. 04 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 березня 2017 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції від 30 січня 2015 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 ставить питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що позовні вимоги є недоведеними належним чином та необґрунтованими.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, той факт, що позивачами втрачено помешкання за відсутності повернення грошових коштів, тобто порушено конституційне право на житло з вини відповідачки, тому наявні підстави і для стягнення моральної шкоди у сумі 50 000 грн.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 04 вересня 2012 року ОСОБА_1, діючи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі довіреностей, посвідчених 18.08.2012 року, продала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за 276 544 гривні. Право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_5 на підставі вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алексєєвою Л.В.

Згідно ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною1 ст.1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. При цьому, повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч.1 ст.1004 ЦК України).

Після виконання доручення, повірений, відповідно до п.3 ст. 1006 ЦК України, зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 04.09.2012 року, гроші від продажу квартири ОСОБА_1 отримала у повному обсязі для позивачів. Тоді як гроші від виконання доручення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримували.

Згідно квитанції від 17.10.2013 року, на адресу ОСОБА_1 надіслано рекомендований лист із вимогою від 07.10.2013 року про виконання зобов'язання про виплату коштів, отриманих від продажу квартири.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 600 ЦК України зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

У строк, встановлений ч. 2 ст. 530 ЦК України, виконання зобов'язання з боку ОСОБА_1 за вищевказаним договором не відбулось.

Будь-яких доказів того, що вона передала гроші позивачам, відповідно до вимог ст..60 ЦПК України, не надано.

Посилання апелянта на те, що передачу грошей може підтвердити як свідок ОСОБА_5, колегію не приймаються.

Колегія суддів вважає, що дані докази у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України не можуть бути визначені належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідачем будь-яких письмових доказів щодо передачі грошей позивачам не надано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачки підтвердив, що письмових доказів про отримання грошей позивачам від відповідачки немає.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачів коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 276 544 грн.

Що стосується рішення суду в частині стягнення 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми з відповідачки на користь позивачів, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у позові в цій частині.

Так, із позовної заяви вбачається, що позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму коштів, отриманих від продажу квартири у сумі 276 544 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, а також моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Однак, будь-якого розрахунку цієї суми, а також за який період підлягає стягненню ця сума, позивачами не надано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачів пояснив, що йому про такі вимоги нічого не відомо і вважав, що такі вимоги позивачів є помилковими.

Отже, стягуючи 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми, суд першої інстанції не зазначив за який період стягується ця сума, в якому розмірі та виходячи з якого розрахунку та зазначив у рішенні суду «з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми» на свій розсуд.

Також підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, N 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Будь-яких доказів в цій частині позову позивачами, відповідно до вимог ст..60 ЦПК України, не надано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачів пояснив, що на даний час та час продажу спірної квартири позивачі проживають в м.Мерефа, Харківського району Харківської області у приватному будинку, із вимогою про передачу грошей звернулись до відповідачки майже через рік, в чому полягає моральна шкода пояснити не зміг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральної шкоди, а також 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми - скасувати і в позові в цій частині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді