Справа № 374/112/17 Головуючий у І інстанції Потапенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5545/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 38 05.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Гуля В.В.

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Ржищівської міської ради Київської області, треті особи: державний реєстратор виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, Ржищівська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, дід по батьковій лінії ОСОБА_6 помер у 1985 році. Після смерті діда ІНФОРМАЦІЯ_4 року баба позивача ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 У період з 1973 по 1980 рік баба позивача ОСОБА_9 перебувала у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, який за життя володів жилим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Позивач вважає, що її баба ОСОБА_9 за час проживання із ОСОБА_10 та після його смерті набула права на спадщину, шляхом прийняття спадщини в силу ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР, а саме: фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в своїй апеляційній скарзі просила його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, ОСОБА_9 є спадкоємцем за законом після смерті співмешканця ОСОБА_10 та мала право на спадкування після його смерті. Доводи позивача про отримання ОСОБА_9 документів на будинок не мають правового значення, оскільки ОСОБА_9 не мала права на спадкування, а тому її право не вважається порушеним.

Вказані висновки відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 від 6 квітня 1978 року ОСОБА_11 (позивач) народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 року, її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_12 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 від 20 вересня 1996 року, встановлено, що ОСОБА_13 одружився з ОСОБА_11, прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_13 (а.с.9).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 15 вересня 2016 року встановлено, що ОСОБА_5 (батько позивача) ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10). Його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Свідоцтвом про одруження від 30 жовтня 1955 року підтверджено факт укладення шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (а.с.51).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 від 26 травня 1980 року встановлено, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.11).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_5 від 19 вересня 1986 року встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.12).

Згідно свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_6 від 11 лютого 2015 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.14).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_7 від 6 серпня 2002 року встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.15).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 листопада 2004 року встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 (а.с.16).

Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають у АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_7 була зареєстрована у будинку 10 лютого 1981 року (а.с.18-19).

З технічної документації на індивідуальне будівництво житлового будинку гр. ОСОБА_10 в АДРЕСА_1, встановлено, що всі правовстановлюючі документи оформлені на ім'я ОСОБА_10 (а.с.20 -26). Зокрема, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 5 березня 1981 року встановлено, що цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_10

Згідно технічного паспорта на будинок по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_7 оформила вказаний технічний паспорт 28 листопада 1980 року (а.с. 27-29).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_8 від ІНФОРМАЦІЯ_7 року встановлено, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року (а.с.30).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20 грудня 2016 року встановлено, що після смерті ОСОБА_9 заведена спадкова справа № 202/2016 (а.с.32).

Листом Ржищівської МДНК відмовлено ОСОБА_2 у оформленні спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року баби ОСОБА_9, яка на день смерті постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1, оскільки виявлено, що відсутній документ, що посвідчує право власності ОСОБА_9 на житловий будинок аз вказаною вище адресою (а.с.31).

Згідно технічного паспорта на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 встановлено. що ОСОБА_2 4 жовтня 2016 року замовила технічний паспорт на вказаний вище будинок (а.с.33-37).

Постановою державного нотаріуса Ржищівської МДНК № 290-02/31 від 13 липня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у оформленні спадщини після померлої ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

Встановлено, що спадкове майно, а саме: житловий будинок в АДРЕСА_1 належить померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10, після якого спадщина не була прийнята.

На момент його смерті спадкоємцями згідно ЦК УРСР могли бути особи, на користь яких посвідчений заповіт (спадкоємці за заповітом), або спадкоємці черг, визначених ст. ст. 529, 530, 531 цього ж Кодексу. У випадку відсутності на день смерті таких спадкоємців, спадкове майно повинно було б перейти до держави відповідно до ст. 555 ЦК УРСР.

ОСОБА_2 не подала доказів про те, що померла ОСОБА_9 входить до кола спадкоємців померлого ОСОБА_10, тобто не підтвердила наявність підстав для закликання її до спадкоємства і факт прийняття нею, як спадкоємцем, спадщини (а.с.48).

З матеріалів спадкової справи № 202/2016 судом встановлено, що ОСОБА_2 20 грудня 2016 року звернулась до Ржищівської МДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 (а.с.1 спадкової справи). ОСОБА_9 проживала за адресою: АДРЕСА_1, до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 року згідно записів із будинкової книги (а.с.12 спадкової справи).

Згідно зі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 5 березня 1981 року встановлено, що ОСОБА_10 належить цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.82).

Згідно листа КП КОР "Південе БТІ" № 1763 від 25 липня 2017 року повідомлено, що станом до 1 січня 2013 року право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності від 5 березня 1981 року. До житлового будинку відносяться наступні господарські будівлі та споруди: літ "Б" - сарай, "В" - сарай; загальна площа житлового будинку становить - 59, 4 м. кв. та житлова площа - 28, 10 м. кв. Самовільне перепланування та прибудові відсутні (а.с.83).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року. ОСОБА_2 звернулась до Ржищівської МДНК із заявою про оформлення спадщини після смерті своєї баби ОСОБА_9, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність у ОСОБА_9 правоустановлюючих документів на будинок, у якому вона проживала на час смерті, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Вказаний житловий будинок належить ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а.с.82) та копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8494007 від 17 листопада 2004 року (а.с. 16).

Спадщина після смерті ОСОБА_10 не була оформлена. Однак, позивач вказувала, що ОСОБА_9 спільно проживаючи із ОСОБА_10 у його будинку до дня його смерті, та, користуючись вказаним будинком після його смерті, фактично прийняла спадщину.

Відповідно до частин 4-5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Однак, ОСОБА_9 не відноситься до числа спадкоємців, що визначені в ст.ст. 529, 530, 531 ЦК УРСР. Разом із тим, ЦК УРСР не передбачав інституту спадкування за законом осіб, які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_9 є спадкоємцем за законом після смерті співмешканця ОСОБА_10 та мала право на спадкування після його смерті та відмовив у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: