УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 1601/1207/88-350, згідно з умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком до 20 грудня 2017 року.

Банк свої зобов'язання за договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі та строки передбачені кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за договором № 1601/1207/88-350.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків, зазначених у п. п. 3.8, 3.9 та 5.1.4 цього договору.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 70,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 346 205 грн 24 коп., у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 1601/1207/88-350, згідно з умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком до 20 грудня 2017 року.

Банк свої зобов'язання за договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі та строки передбачені кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло (відступилося) право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за договором № 1601/1207/88-350.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно з додатком № 1, що є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків, зазначених у п. п. 3.8, 3.9 та 5.1.4 цього договору.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 70,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 346 205,24 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України визначено, що визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз ст. ст. 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при ухваленні рішення.

Таким чином, суди зробили правильний висновок, що позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості позивачем зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, що перебуває в іпотеці банку.

Таким чином, позивачем не доведено порушення його права, що надавало б судам можливість захистити його в обраний ПАТ «Дельта Банк» спосіб.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. МаляренкоА.В.