НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/7286/16
№ 2-о/183/46/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., заявника ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Новомосковський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту проживання на території України,

встановив:

Заявник звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви вказує, що народився 22 серпня 1971 року в м. Білозерське, м. Добропілля Донецької області, і був громадянином колишнього СРСР. З моменту свого народження і до цього часу постійно проживав на території України. 31 жовтня 1987 року отримав паспорт громадянина СРСР серії ХХІ-НО 516143. З 02 липня 1990 року до 28 лютого 1991 року він постійно працював в якості електрослюсаря з ремонту обладнання на дільниці Тролейбусне депо шахти імені РККА, а з 01 березня 1991 року до 18 березня 1993 року - в якості електрослюсаря з ремонту рухомого складу дільниці Тролейбусне депо шахти імені РККА, яка була розташована в м. Добропілля Донецької області. Станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року він постійно проживав разом із своєю матірю ОСОБА_3 в її квартирі АДРЕСА_1 і був зареєстрований за вказаною адресою. В 1997 році заявник втратив всі належні йому документи: паспорт, трудову книжку, військовий квиток. З того часу він не звертався за відновленням документів до уповноважених органів, за що Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області 12 липня 2013 року був притягнутий до адміністративної відповідальності. З 1999 року по теперішній час він разом з матірю проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з втратою паспорта, він звернувся до відповідних служб для оформлення документів, що посвідчують особу. Однак, через неможливість підтвердити документально його належність до громадянства України, йому було відмовлено. Своїм листом від 15 грудня 2016 року за №1235/20421 Новомосковський РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відмовив в документуванні паспортом громадянина України у звязку з відсутністю підтвердження факту мого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та рекомендував звернутися до суду.

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали. Вказали на неможливість підтвердження факту іншим шляхом. Невизнання означеного факту унеможливлює право заявника на отримання паспорту Громадянина України та фактичне проживання із всім обсягом громадянських прав.

Представники заінтересованих осіб до судового засідання не зявились, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність заінтересованої особи. Не заперечили проти задоволення заяви.

Свідок ОСОБА_4 показала суду, що є хрещеною матір`ю брата заявника. В 1991 році в період з 1989 року вона періодично їздила до м. Добропілля Донецької області, Україна, де бачила заявника, який жив із своєю матір`ю ОСОБА_5 Щоб заявник залишав межі України з 1989 року не знає. Бачила заявника кожен раз, коли приїздила до ОСОБА_5 в період з 1989 року. З 2000 року заявник мешкає в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області по даний час.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що за умовами праці в період з 22 серпня 1991 року по 18 вересня 1991 року перебувала в м. Добропілля Донецької області, Україна, де проживала в будинку разом із ОСОБА_5 та її сином, який є заявником у справі весь означений період.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що є матір`ю заявника. з 1971 року вона разом із заявником мешкала в м. Білозерське м. Добропілля Донецької області за адресою: вул. Енгельса, 48/48 по 2000 рік. Заявник протягом усього часу мешкав в м. Добропілля, навчався там та після навчання працював в тролейбусному депо. З м. Добропілля виїхав в 2000 році, переїхавши до с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, де мешкає і по даний час.

Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.

У відповідності до повторного свідоцтва про народження, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився у місті Білозерське м. Добропілля Донецької області, Україна. Матір`ю заявника є ОСОБА_8

У відповідності до архівних довідок № 837, 838, 839 від 27 грудня 2013 року виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК ДобропілляВугілля», ОСОБА_7 дійсно працював на шахті ім. РККА з 02 липня 1990 року по 28 лютого 1991 року, з 01 березня 1991 року по 18 березня 1993 року, з 05 серпня 1993 року по 28 червня 1995 року, з 16 лютого 1996 року по 18 квітня 1996 року.

З довідки Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 1235/20451 від 16 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_7 звертався до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про втрату паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може повязуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1п.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року ( ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України).

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобовязання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до п.3 ч.2ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх пяти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно п. 5 ч. 2ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується дослідженими судом матеріалами справи та показаннями свідків.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для отримання паспорту громадянина України, тому заявлені вимоги підлягають задоволенню, як законно обґрунтовані та підтверджені документально.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 130, 213, 214, 215, 256 ЦПК України, суд -

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 17 березня 2017 року.

Суддя Д.О. Парфьонов