РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/2061/16-ц

провадження у справі № 2/0285/45/17

30 березня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………..ОСОБА_1

за участю секретаря...……..ОСОБА_2

сторін:

представника позивача…….Діхтяр Р. В.

представника відповідача….Дубовик П. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 ОСОБА_1»

до ОСОБА_3

про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству у розмірі 53721,91 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь у відшкодування шкоди 53721,91 грн. та збитки, понесені за сплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21.08.2015 року о 14 год. 15 хв. відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем та керуючи належним йому автомобілем "Рено» д.н.з. НОМЕР_1, допустив порушення Правил дорожнього руху та здійснив зіткнення з автомобілем «Мазда» тимчасовий н.з. АР3550, що призвело до пошкодження автомобілів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року відповідача визнано винним в порушенні Правил дорожнього руху і притягнуто до адміністративної відповідальності згідно санкції статті 124 КУпАП.

За фактом настання страхового випадку ПАТ «Страхова група «ТАС» сплатило потерпілій стороні страхове відшкодування у розмірі 30370 грн., яке в подальшому в порядку регресу на виконання рішення Господарського суду м. Києва було стягнуто з позивача на користь страхової компанії.

Таким чином, оскільки відповідач добровільно не відшкодовує заподіяну матеріальну шкоду та, з урахування суми оплати юридичних послуг в розмірі 12000 грн., загальна заборгованість останнього складає 53 721,91 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, які просив задовольнити з підстав вказаних в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з позивачем, договору про повну матеріальну відповідальність з яким не укладалося, а тому, з урахуванням заборгованості по невиплаченій заробітній платі, відповідач немає боргу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу № 19-к ТОВ «ІФ-10Лайнер» від 18.03.2015 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаду водія експедитора з випробувальним терміном 6 місяців з 18.03.2015 року/а.с.8/.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено штраф /а.с.10/.

Зі змісту даної постанови вбачається, що 21.08.2015 року приблизно о 14.15 год. по вул. Кільцева дорога 16 в м. Києві, ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Рено» д.н.з. НОМЕР_1, під час зміни напрямку не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю, який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Мазда» тимчасовий н.з. АР3550, під керуванням ОСОБА_4, що призвело до пошкодження автомобілів.

З наведеного випливає, що з вини відповідача під час виконання ним трудових обов'язків заподіяно матеріальну шкоду позивачу.

Наказом № 64/1-к від 17.11.2015 року відповідача звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року, що набрало законної сили, стягнуто з ТОВ «ІФ-10Лайнер» на користь ПАТ «Страхова Група «ТАС» страхове відшкодування в розмірі 30370 грн. та 1218 грн. судового збору. З рішення слідує, що 25.11.2014 року між ТОВ «ІФ-10Лайнер» та ПАТ «Страхова Група «ТАС» було укладено Поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/3548498, за яким страховою компанією застрахована цивільно-правова відповідальність ТОВ «ІФ-10Лайнер» за шкоду заподіяну життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації транспортного засобу «Renault Magnum», д.н.з. НОМЕР_1. З урахуванням того, що ТОВ«ІФ-10Лайнер» не було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку у строки, передбачені відповідним законом, а страховою компанією на рахунок потерпілої сторони було здійснено виплату страхового відшкодування на загальну суму 30370 грн., то всі відшкодування підлягають стягнення в порядку регресу з товариства /а.с. 11-14/.

У зв'язку з викладеним, позивачем неодноразово направлялися вимоги до відповідача про відшкодування понесених ним збитків внаслідок ДТП, що сталася з вини останнього, на суму 30370 грн. /а.с. 17,18/ та, у разі несплати, відшкодувати 3% річних та інфляційних нарахувань, також оплату юридичних послуг, на загальну суму 48312 грн. /а.с. 23,25/.

Згідно із ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Указаний правовий висновок ВСУ, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, наявний у постанові від 23.12.2015 у справі №6-1654цс15.

Оскільки, в даній справі встановлений факт відшкодування роботодавцем завданої працівником третій особі шкоди, в такому випадку підлягає застосуванню спеціальна норма КЗпП України, щодо вирішення регресних вимог роботодавця до працівника, за якого ним відшкодовано шкоду.

Слід врахувати, що ч.1 ст.1191 ЦК України містить пряме посилання на можливість застосування цієї правової норми у разі відсутності іншого правового регулювання даного питання.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Зокрема, статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві

Випадки повної матеріальної відповідальності регламентовані ст. 134 КЗпП України.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Суд враховує, що обставин, які б на підставі положень ст. 134 КЗпП України привели до висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, при розгляді даної справи, не встановлено. Зокрема, представником позивача не надано суду договору про повну матеріальну відповідальність працівника, укладеного з відповідачем.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність.

На підставі викладеного вище, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути шкоду, завдану відповідачем, як працівником при виконанні своїх трудових обов'язків (що у справі не оспорюється), та відшкодовану позивачем, як роботодавцем, у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідача, яка в даному випадку становить 2200 грн.

Згідно п.48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так як представником позивача не надано суду доказів сплати коштів за надання правової допомоги в розмірі 12000 грн., а саме відповідної квитанції, розписки, чека, тощо, то суд вважає, що вимоги про відшкодування йому витрат на правовому допомогу є необґрунтованими, отже в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 грн.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ін. код НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 ОСОБА_1» матеріальну шкоду у сумі 2200 (дві тисячі двісті) грн. та судовий збір у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Л. Й. Савицька