Єдиний унікальний номер 225/4384/16-ц Номер провадження 22-ц/775/101/2017
Головуючий у 1 інстанції Нємиш Н.В.
Доповідач - Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Дундар І.О., Канурної О.Д.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення компенсації за час затримки розрахунку та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 листопада 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ДП «Торецьквугілля» просить скасувати рішення Дзержинського міського суду від 23 листопада 2016 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 176 231 грн. 16 коп. та у відшкодування моральної шкоди 500 грн.,- та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В обгрунтування апеляційної скарги ДП «Торецьквугілля» посилається на неповне з'ясування усіх обставин по справі, які мають суттєве значення для прийняття обґрунтованого і законного рішення; суд не врахував вимоги ст. 205 ЦПК України, зазначивши, що за тим самим предметом позову 20 січня 2015 року рішенням Дзержинського міського суду було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за час затримки розрахунку у розмірі 230 778,90 грн., а 30 квітня 2015 року ВДВС Дзержинського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження; судом також не враховано, що судовою практикою встановлено два варіанти стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку - по день проведення фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду; законодавчо не передбачено одночасне застосування обох вказаних варіантів стягнення середнього заробітку, тому застосування другого варіанту (стягнення середнього заробітку по день постановлення рішення суду, яке було винесено 20 січня 2015 року) виключає застосування першого; апелянт також посилається на те, що під час розгляду питання про відшкодування моральної шкоди, суд не встановив факту завдання цієї моральної шкоди ОСОБА_1 та її розміру, наявності причинно-наслідкового зв'язку між винними діями роботодавця та спричиненою моральною шкодою (у разі її наявності), що суперечить вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ДП «Торецьквугілля» підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 24.05.2011 року по 25.01.2013 року перебував у трудових відносинах з ДП «Дзержинськвугілля», яке наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 11.08.2016 року №513 Державне підприємство «Дзержинськвугілля» перейменоване у Державне підприємство «Торецьквугілля», працюючи на ВП «Шахта Торецька» відбійником на відбійних молотках 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 23.01.2013 року звільнений з роботи за власним бажанням.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.10.2014 року, з ДП «Дзержинськвугілля» на користь ОСОБА_1 стягнуто недоплачену заробітну плату за період роботи на підприємстві в сумі 73 380, 35 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 20 січня 2015 року з ДП «Дзержинськвугілля» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток у розмірі 230 778, 90 грн. за затримку вірного повного розрахунку при звільненні.

Однак, незважаючи на наявність рішення суду про стягнення належних до сплати сум, в порушення положень КЗпП України підприємством повний розрахунок з позивачем проведено лише 22.07.2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не проведено своєчасного розрахунку з позивачем після його звільнення, що є порушенням положень статей 47 та 116 КЗпП України та законних прав позивача, внаслідок чого йому завдана моральна шкода.

Такі висновки суду є правильними.

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такого самого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах від 16 травня 2012 року (№47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12).

Оскільки фактичний розрахунок, тобто виплата заборгованості по заробітній платі проведений 22 липня 2016 року, доводи апеляційної скарги щодо застосування другого варіанту стягнення середнього заробітку, тобто стягнення середнього заробітку обмежується днем ухвалення судом 20 січня 2015 року рішення, є безпідставними, оскільки стягнення середнього заробітку не пов'язується з днем набрання чинності рішення суду, а залежить від дати фактичного розрахунку. Виходячи із зазначеної норми матеріального права і встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що апелянтом по даній справі не правильно витлумачено роз'яснення, викладене у постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких при не проведенні розрахунку при звільненні до розгляду справи середній заробіток стягується по день постановлення рішення.

Є також безпідставними і інші доводи апеляційної скарги ДП «Торецьквугілля», оскільки по даній справі заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з січня 2015 року по день фактичної виплати заборгованості по заробітній платі, тобто до 22 липня 2016 року, а рішенням Дзержинського міського суду від 20 січня 2015 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період з 25 січня 2013 року по 19 січня 2015 року, тобто за інший період.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року (справа №6-144ц13).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями) розмір відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, ОСОБА_1 посилався на те, що остаточний розрахунок з ним після звільнення проведений лише 22 липня 2016 року; своє порушене право він вимушений захищати в суді та докладати додаткових зусиль для його відновлення; не отримуючи навіть за наявності рішення суду, що набрало законної сили, заборгованості по заробітній платі та повного розрахунку після звільнення він відчуває негативні відчуття, постійно хвилюється та переживає, знаходиться у стані емоційного неспокою, пригніченості та роздратованості, розуміючи свою безпорадність у даній ситуації, втратив сон та спокій, що негативно впливає на його стан здоров'я та уклад життя, що приводить до порушення його звичних життєвих зв'язків та звичок, відображається на його особистому житті та унеможливлює продовження активної життєвої діяльності.

Суд першої інстанції прийняв до уваги зазначені доводи позивача та з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача правильно визначив розмір відшкодування в сумі 500 грн. Доводами апеляційної скарги зазначені висновки суду першої інстанції не спростовані. Оскільки вимушені зміни у житті позивача настали внаслідок порушення його законних прав відповідачем, тобто тривалою невиплатою належних йому сум при звільненні, то доводи апеляційної скарги про не встановлення судом першої інстанції факту завдання моральної шкоди позивачу та наявності причинно-наслідкового зв'язку між винними діями роботодавця та спричиненою моральною шкодою є безпідставними.

Виходячи з викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційного суду.

Судді: