АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 689/1684/16ц
Провадження № 22-ц/792/608/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Спірідонової Т.В.,

секретар Лапко Ю.В.,

з участю представника позивачки-відповідачки ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком і зустрічним позовом ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 8 лютого 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

ОСОБА_3 зазначила, що з 5 лютого 2009 року вона разом із сімєю проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області, однак, у вересні 2015 року ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях і не допускає позивачку до помешкання, внаслідок чого вона не може користуватися житлом.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд вселити її у спірний житловий будинок і зобовязати відповідачів не чинити їй перешкод у володінні та користуванні ним.

Суд залучив ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до участі у справі за цим позовом як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом, третя особа ОСОБА_4, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_5 зазначив, що його дружина, ОСОБА_6, є власником 1/3 частки житлового будинку № 43, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області. 5 лютого 2009 року ОСОБА_3 була зареєстрована в указаному будинку як дружина його сина, ОСОБА_4 В липні 2015 року відповідачка припинила шлюбні відносини з останнім, добровільно залишила місце проживання та переїхала до своїх батьків. На теперішній час шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розірвано, а ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку понад один рік без поважних причин.

Отже, ОСОБА_5 просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком № 43, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області.

Ці позови прийняті судом до спільного розгляду.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 8 лютого 2017 року первісний позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком № 43, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області. Боржник ОСОБА_4 В решті первісного позову та зустрічному позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_3 має право на проживання у спірному будинку як член сімї власника житла, однак ОСОБА_4 неправомірно чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а у спірних правовідносинах права ОСОБА_5 не порушені, внаслідок чого його зустрічний позов є безпідставним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_3 і задовольнити зустрічний позов ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник позивачки-відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_1, зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не дотримався положень ст. 129 Конституції України, ст.ст. 74, 76, 158, 169 ЦПК України.

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обовязком суду.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обовязковим (ч. 1 ст. 158 ЦПК України). Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи (ч. 1 ст. 169 ЦПК України).

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст. 74-76 ЦПК України, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Як вбачається з матеріалів справи, яка розглянута без участі третьої особи ОСОБА_8, остання не була повідомлена судом у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, що відбувся 23 листопада 2016 року, 6 грудня 2016 року, 22 січня 2017 року та 8 лютого 2017 року. Справа не містить розписок про одержання ОСОБА_8 судових повісток або відомостей про відмову останньої в їх отриманні.

Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, застосував закон (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР), який не поширюється на спірні правовідносини, не застосував закон (ст.ст. 64, 98, 99 ЖК Української РСР), який підлягав застосуванню, і не дотримався положень ст.ст. 10, 30, 32, 33 ЦПК України.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є співвласниками житлового будинку № 43, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області, в рівних частках кожна. Це право вони набули 12 червня 2007 року в порядку спадкування.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 і ОСОБА_5

З 21 липня 2001 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15 вересня 2016 року.

На початку 2009 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за згодою власників житла вселилися у спірний житловий будинок, а 5 лютого 2009 року ОСОБА_3 зареєструвала у ньому своє місце проживання.

У липні 2015 року ОСОБА_3 добровільно залишила житловий будинок і вивезла з нього свої речі, з того часу вона не проживає у цьому будинку.

Зазначені обставини визнані сторонами, встановлені судовими рішеннями та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу ч. 1 ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Із положень ч. 1 ст. 383 ЦК України слідує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як передбачено ст. 155 цього Кодексу, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З положень ч. 1 ст. 8 ЦК України; ч.ч. 1, 3 ст. 98; ч. 1 ст. 99 ЖК Української РСР убачається, що власник жилого приміщення та члени його сімї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасові жильці). Тимчасові жильці на вимогу власника або членів сімї, які проживають разом з ним, зобовязані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_3 не проживала з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в одному житловому приміщенні та не вела з ними спільного господарства, вони не були повязані спільним побутом. Цю обставину визнала й сама ОСОБА_3

ОСОБА_3 вселилася до житлового будинку та проживала у ньому не як член сімї власника житла, отже, спірні правовідносини не регулюються нормами ст. 405 ЦК України і ст. 156 ЖК Української РСР.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 дозволили ОСОБА_4 і ОСОБА_3 тимчасове проживання в житловому будинку без стягнення з них плати за користування житловим приміщенням, у звязку з цим, ОСОБА_3 за своїм правовим статусом є тимчасовим жильцем.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 та/або ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вигнали ОСОБА_3 з житлового будинку. Натомість, остання визнала в суді, що вона з власної ініціативи звільнила будинок і вивезла свої речі з нього.

ОСОБА_3 не набула самостійного права на житловий будинок, тому після добровільного звільнення помешкання вона втратила право користування ним. Отже, позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком і вселення не підлягає задоволенню.

Неврахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_3 є обґрунтованим.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 2 статті 32 ЦПК України визначено, що участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обовязки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обовязки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обовязки.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Аналіз положень ст. 30 ЦПК України свідчить про те, що відповідачем є особа, яка має безпосередній звязок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Обґрунтовуючи своє звернення до суду, ОСОБА_3 зазначила, що вона має речове право на чуже майно, однак це право не визнається відповідачами. Фактично між сторонами виник спір з приводу права ОСОБА_3 на житловий будинок № 43, по вул. Адама Орловського, в смт. Ярмолинці, Хмельницької області.

З урахуванням предмету та підстави первісного позову ОСОБА_3 власники цього будинку, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, мали брати участь у справі як співвідповідачі.

Незважаючи на це, суд ухвалою від 3 листопада 2016 року, залучив їх до участі у справі лише як третіх осіб.

На порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин справи, не розяснив належним чином ОСОБА_3 її права, зокрема, щодо необхідності залучення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до участі у справі як співвідповідачів та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст.ст. 32, 33 ЦПК України, не попередив ОСОБА_3 про наслідки вчинення або невчинення цих процесуальних дій, не сприяв здійсненню прав сторін.

Це призвело до того, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приймаючи участь у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору, позбавлені були можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 31 ЦПК України. Натомість, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_3 і вселив її до спірного будинку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

ОСОБА_5 проживає за іншою адресою та не набув майнових прав на спірний будинок, а тому суд першої інстанції правомірно керувався тим, що у спірних правовідносинах його права не порушені, внаслідок чого заявлений ним зустрічних позов не підлягає задоволенню.

В цій частині висновки суду відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 8 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позовах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий/підпис/ОСОБА_9

Судді: /підпис/ОСОБА_10

/підпис/ОСОБА_11

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.І.Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 46