Справа № 452/1806/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"26" жовтня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі головуючого судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

ОСОБА_1 13 липня 2017 року предявив позов до ОСОБА_2 міської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме на будинковолодіння, розташоване по вул. Чайковського, 42 у с. Гординя Самбірського району Львівської області у порядку спадкування за заповітом після смерті його баби ОСОБА_3, котра померла 30 січня 2007 року.

У обґрунтування свої позовних вимог ОСОБА_1 позивач посилався на те, що він звернувся до Рудківсьокї державної нотаріальної контори із заявою про прийняття і оформлення спадщини, нотаріус прийняв його заяву та видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), але розяснив, що перешкодою у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок є те, що померла за життя не виготовила свідоцтва про право власності на будинок.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Від відповідача ОСОБА_2 міської ради Самбірського району Львівської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника (а. с. 23 ).

Вислухавши пояснення позивача, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Із довідки № 959 від 12 червня 2017 року, технічного паспорта, довідки про технічну характеристику обєктів нерухомого майна та витягу із погосподарської книги відомо, що господарство із особовим рахунком № 417 у с. Гординя по вул. Чайківського, 42 Самбірського району Львівської області відносилося до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_3, котра станом на 01.07.1990 року у вказаному будинку була зареєстрована одна і до майна цього двору належали: житловий будинок, 1952 року забудови, шопа, убиральня та огорожа, однак згідно записів у реєстрових книгах Самбірського МБТІ житловий будинок на правах особистої власності не зареєстрований (а.с. 8, 9, 10, 11-13, 15).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 не було передбачено обовязкової державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, така була визначена Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і тому при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було встановлено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 5 серпня 1992 р., є висновок про технічний стан будинку (будівлі), складений бюро технічної інвентаризації за формою, встановленою Міністерством з питань житлово-комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва, і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані зазначені обєкти будівництва.

Відповідно до вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Згідно ст. 120 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент припинення колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Отже, зазначений будинок із господарськими будівлями та спорудами належав до майна колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_3 і станом на 1 липня 1990 року мала право на вказаний будинок, як право власності на майно колишнього колгоспного двору.

Із свідоцтва про смерть відомо, що 30 січня 2007 року ОСОБА_3 (а. с. 4).

Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Із заповіту, складеного 10 квітня 1993 року вбачається, що ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповідає ОСОБА_1 ( а.с. 5).

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що 19.11.2010 ОСОБА_1 видане вказане свідоцтво на спадщину земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 (а.с. 7).

Однак, Рудківська державна нотаріальна контора відмовила спадкоємцю за заповітом ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок після смерті баби ОСОБА_4 з посиланням на те, що померла особа за життя не виготовила свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 6).

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Ураховуючи наведене, право позивача на спадкове майно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті його баби ОСОБА_3, котра померла 30 січня 2007 року, право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди по вул. Чайківського, 42 у с. Гординя Самбірського району Львівської області .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особа, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя