Справа № 673/34/17
Провадження № 2/673/237/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 р.

Деражнянський районний суд Хмельницької області в складі

головуючої- судді ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань- Ясінської М.О.,

позивача ОСОБА_2,

відповідача-Рачинської В.О.,

представника відповідача-Бриндака П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Деражня цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики

встановив:

В січні 2017 року в провадження Деражнянського районного суду Хмельницької області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 16.08.2014 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 10000 грн. та зобовязувалася їх повернути до 16.08.2015 року. В підтвердження укладання договору позики та його умов відповідачем була складена розписка.

В звязку з тим, що відповідач не виконав свої зобовязання, просила стягнути з останньої борг в сумі 10000грн., 3% річних за невиконання грошового зобовязання, які складають 300грн., а також судові витрати, які повязані зі сплатою судового збору в розмірі 640грн.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову. При цьому пояснила, що відповідач здійснювала підприємницьку діяльність у належному позивачу магазині, що знаходиться у с. Радянське Деражнянського району. За усною домовленістю із відповідачем, вона завозила різного роду товар, який передавала останній на реалізацію. В свою чергу, ОСОБА_3 після прийому товару передавала їй кошти в рахунок ціни товару із врахуванням 2-3% надбавки в якості оплати за послуги постачання. Враховуючи те, що впродовж 2013 року відповідач не проводила розрахунки за надані послуги, утворилася заборгованість в розмірі 10000грн. В звязку з цим, за спільною домовленістю, відповідачка добровільно написала боргову розписку в якій зобовязувалася повернути вказані кошти. Також, зауважила, що в дійсності грошові кошти в сумі 10000грн. нею для відповідачки не передавалися.

Відповідач вимоги позову заперечила та пояснила, що тривалий час працювала без оформлення трудових відносин в якості продавця у магазині, який належить позивачу. За вказівкою останньої зареєструвалася як приватний підприємець, проте кожного місяця отримувала заробітну плату. В 2009 році позивачем було проведено ревізію та виявлено нестачу товарів на суму 10000грн. За вказівкою позивачки, того ж року виконала розписку, проте такі кошти їй не передавалася. На виконання своїх зобовязань повернула кошти позивачу в повному обсязі.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

В силу вимог ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 цього Кодексу на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, судом встановлено, що в період з 2006 по 2013 роки між сторонами існували певні відносини, які були повязанні із здійсненням підприємницької діяльності, а саме реалізацією відповідачем товарів у магазині, який належить позивачу на праві власності що у с. Радянське (на даний час с. Іванківці) Деражнянського району Хмельницької області.

Як позивач так і відповідач являлися в той період фізичними особами- підприємцями.

За борговим документом, який було виконано відповідачем ОСОБА_3, згідно якого остання зобовязувалася повернути ОСОБА_2 борг в розмірі 10000грн.(а.с. 3) кошти позивачем для відповідача не передавалися.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

При цьому, позивач в судовому засіданні посилалася на те, що заборгованість відповідача перед нею в розмірі зазначеному у борговому документі, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, виникла внаслідок існування між ними договору поставки, що фактично в подальшому мало наслідком здійснення новації боргу.

Так, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання - договір поставки.

Всупереч цьому, стороною позивача будь-яких документів, таких як, зокрема, договір поставки, товарно-транспортні накладні, акти прийомки-передачі товару і т.п., які б вказували на існування між сторонами правовідносин, повязаних із постачанням позивачем продукції для відповідача не представлено. При цьому, позивач підтвердила суду, що на даний час докази з цього приводу відсутні.

Також, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними доказами обставини на які посилається відповідач, а саме існування трудових відносин між нею та позивачкою.

Так, згідно інформації Деражнянського районного центру зайнятості від 27.02.2017 року трудові договори між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не реєструвалися (а.с.36).

Також, відсутня інформація про сплату у період з 2006 по 2013 роки відрахувань із нарахованої ОСОБА_3 заробітної плати, яка в свою чергу в період з 15.06.2006 року по 24.12.2013 року перебувала на обліку як фізична особа-підприємець, що підтверджується відповіддю Красилівської обєднаної ДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області (а.с.42).

Крім того, вказані обставини в силу ч.2 ст.59 ЦПК України не можуть бути підтвердженні показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які являються близькими особами відповідача та усі обставини, які мають значення для вирішення вказаного спору, в тому числі відносини, які існували між сторонами, відомі їм зі слів відповідачки.

В силу вимог ч.3 та ч.4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст.58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

В звязку з цим, суд не враховує при вирішенні вказаного спору показання свідка ОСОБА_6, який вказував на написання боргової розписки ОСОБА_3 в приміщенні магазину, тобто в період її діяльності, яка була припинена 24.12.2013 року, та при цьому також враховується, що позивачкою не заперечувалося неодноразове написання боргових документів відповідачем.

Також, надаючи оцінку спірному борговому документу, який був виконаний ОСОБА_3, на увагу суду заслуговує те, що вказаний документ не містить інформації про дату його написання, а також вказівку про строки виконання позикового зобовязання. При цьому, як підтвердила позивач із вимогами про повернення боргу до відповідачки не зверталася.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, не оспорюючи той факт, що нею для відповідача не передавалися грошові кошти на виконання договору позики, не довів суду належними та допустимими доказами існування між нею та відповідачкою інших боргових зобовязань та саме їхню заміну в подальшому позиковим зобовязанням згідно спірного боргового документу, в силу чого вказаний позов є не обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст..ст. 10, 11, 58-60, 212-214 ЦПК України, ст..ст. 526, 527, 625, 712, 1046, 1047, 1049, 1053 ЦК України, суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд Хмельницької області.

Повний текст рішення виготовлений 03.04.2017 року.

Суддя: ОСОБА_1