Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/609/17 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Є.У. № 333/2773/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому зазначала, що 23 липня 2007 року уклала з АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» кредитний договір № КRІ/0197/72/07, за умовами якого ОСОБА_4 надав їй кредит на суму 15 000 доларів США зі сплатою 12% річних на строк до 22.07.2027 року. На порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги», ст.56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» при підписанні договору відповідач не надав їй інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, про умови кредитування. Посилаючись на те, що відповідач ввів її в оману стосовно реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, просила на підставі ст.ст.229, 230, 236 ЦК України визнати вказаний договір недійсним з моменту його укладення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони при укладенні договору кредиту вільні у визначенні умов договору, умови правочину не суперечать чинному законодавству, позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на зібраних у справі доказах і відповідають вимогам закону.

Судом встановлено, що 23.07.2007р. сторони уклали кредитний договір № КRІ/0197/72/07, за умовами якого (п.п1.1, 4.1, 4.2 договору) ОСОБА_4 зобовязався відкрити позичковий та поточний рахунок для надання позичальникові кредитних коштів шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку на поточний рахунок на строк до 22.07.2027 року у вигляді кредиту на поточні потреби у сумі 15 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування Кредитом у розмірі 12% річних(а.с.52-60).

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляла. Зокрема, перед укладанням договору АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» повідомив позивача про орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка є не абсолютною величиною, а є саме орієнтовною сумою та може змінюватись, оскільки має вплив коливання курсу іноземною валюти, а також платежі на користь третіх осіб, які Позичальник сплачує саме у гривні.

Вказані обставини підтверджуються повідомленням №72 від 23.07.2007р., яке являється невідємною частиною договору і на якому міститься підпис позичальника із за значенням про те, що його ознайомлено зі всіма видами та умовами кредитування, а також з орієнтованою сукупною вартістю кредиту.

Крім того, як вбачається із тексту кредитного договору (п. 10.3.), який особисто підписаний Позивачем, перед укладенням цього Договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування в БАНКУ та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007р.), що підтверджується повідомленням Банку № 72 від 23.07.2007р., яке є невідємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана інформація є повною. необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.»

При цьому, п. 9.1. Кредитного договору передбачено, що волевиявлення Позичальника на укладання цього Договору є вільним і відповідає його внутрішній волі.

Доводи відповідача про недійсність вказаного договору у звязку з несправедливість його умов через наданням коштів в іноземній валюті суд правомірно визнав безпідставними, оскільки вони не погоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону «Про захист прав споживачів» критеріями несправедливості.

При цьому суд правильно послався на те, що доводи позивача про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_4 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту, позичальник був ознайомлений з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 36 Закону України «Про ОСОБА_4 України» визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи судом порушені її процесуальні права являються неспроможними.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача у суді здійснював її представник адвокат ОСОБА_5, що узгоджується з положенням ст.38 ЦПК України. Позивач на власний розсуд розпорядилася своїм процесуальним правом, в жодному судовому засіданні участі не приймала, клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю зявитися в засідання суду не заявляла.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд позбавив позивача можливості надати необхідні докази в обґрунтування своїх вимог, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

За положенням ст.131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання, або до початку розгляду справи по суті. Справа знаходилась в провадженні суду з травня 2016 року по листопад 2016 року, а тому позивач і її представник мали достатньо часу надати суду першої інстанції всі наявні у них докази або заявити клопотання про їх витребування або забезпечення.

Відхилення клопотання представника позивача про призначення судової економічної експертизи не є підставою для висновку про неповне зясування судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Судом першої інстанції дана правильна оцінка розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки у відповідності з Постановою НБУ № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007р. незалежного аудитора від 28.05.2016р.

Як встановив суд першої інстанції, висновок аудитора суперечить п. 3.2. вищевказаних Правил, яким передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

Так відповідно до Додатку Правил «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», колонки «сума платежу за розрахунковий період», «платежі за надані супутні послуги», «абсолютне значення подорожчання кредиту» повинні бути зазначені у гривні, як це було зроблено Банком.

Проте, незалежний аудитор ОСОБА_6 у своєму розрахунку зазначає суму платежів за надані супутні послуги і абсолютне подорожчання кредиту у доларах США, що є прямим порушенням Правил.

Крім того, абсолютне подорожчання кредиту та розрахунок Реальної процентної ставки, які зазначені у Графіку, здійснюється в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на час складання цього Графіку. У випадку зміни офіційного курсу НБУ автоматично коригується Реальна процентна ставка та Абсолютне значення подорожчання кредиту. Платежі на користь третіх осіб - страховиків, нотаріусів зазначені в гривні, оскільки Позичальником вони сплачуються саме у національній валюті, а не в доларах США, як зазначено у розрахунку аудитора.

Додаток 1 до Кредитного договору оформлений та підписаний сторонами у повній відповідності до додатку до Правил «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» із зазначенням всіх сукупних витрат, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що свідчить про відсутність порушення Відповідачем умов Правил.

П. 9.6. кредитного договору чітко встановлено порядок нарахування процентів та метод нарахування для іноземної валюти на фактичний залишок на позичковому рахунку по методу «факт/360» із розрахунку фактичного числа днів у місяці і 360 днів у році відповідно до Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 18.06.2003 р. № 255.

Також в розрахунку процентів аудитором не врахований п. 5.3. кредитного договору відповідно до якого якщо 25 число місяця припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день відповідно до законодавства України, то днем сплати процентів та погашення кредиту вважається перший за ним робочий день.

Результатом неврахування аудитором зазначених умов кредитного договору та постанови НБУ є неправильне визначення аудитором сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до ст. З Закону України «Про аудиторську діяльність в Україні» аудит - перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів. Аудит може проводитися з ініціативи суб'єктів господарювання, а також у випадках, передбачених законом (обов'язковий аудит).

Аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Концептуальними основами можуть бути закони та інші нормативно-правові акти України, положення (стандарти) бухгалтерського обліку, внутрішні вимоги та положення суб'єктів господарювання, інші джерела.

Аудиторський розрахунок, на який посилається позивач в апеляційній скарзі, не відноситься до висновків перевірки даних бухгалтерського обліку чи фінансової звітності АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК». Наданий Позивачем висновок не відповідає вимогам законодавства України, а тому обгрунтовано не прийнятий судом першої інстанції до уваги.

Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовані положення ст.230 ЦК України являються також неспроможними.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не доведений факт обману, що такий обман дійсно мав місце та мало місце істотність значення обставин, та тим більш факт навмисного введення в оману, та в чому саме полягають навмисні дії банку.

Як зазначено вище та визнано Позивачем в позовній заяві, а також аудитором у розрахунку, фактична сукупна вартість та абсолютне значення подорожчання кредиту збільшились внаслідок значного збільшення курсу іноземної валюти - долару США по відношенню до гривні, що не є обманом взагалі, а є валютними ризиками, які згідно кредитного договору покладені на Позивача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Укладення сторонами 25 червня 2009 р. додаткової угоди № 2 до кредитного договору, якою Додаток 1 (Графіку платежів) викладений в новій редакції у звязку із наданням Позичальнику кредитних канікул, свідчить про постійне та регулярне (з невеликою затримкою) здійснення Позивачем сплати коштів в рахунок виконання зобовязань за кредитним договором, який укладений ще в 2007 році, а до суду Позивач звернувся лише в 2016 році, свідчить про визнання нею кредитного договору, як такого що відповідає вимогам закону та її волевиявленню.

Згідно ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що банком надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться додаток до кредитного договору № 1 « Графік погашення кредиту» та додаток № 2 «Перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій (тарифів) Банку, інших фінансових зобовязань позичальника та розмір сукупної вартості кредиту, в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивач ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані додатки під час укладення кредитного договору.

Позивачем і її представником не доведено та матеріалами справи не встановлено щодо введення позивачки в оману під час укладання договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: