Справа № 308/5187/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді: Бенца К.К.,

при секретарі: Бота О.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та зобовязання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та зобовязання вчинити певні дії. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 05.07.2014 року, відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, зокрема на земельну ділянку, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, урочище Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251 . За життя ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила заповіт, яким заповіла все належне їй майно позивачу ОСОБА_1 Позивач прийняв спадщину шляхом подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку , що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, ур. Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251 йому відмовлено з мотивів відсутності правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві, а саме документів які б підтверджували реєстрацію права власності спадкодавця на вказане майно . Позивач вважає, що спадкодавець набула право на земельну ділянку, оскільки за її життя було прийнято рішення ХІІ сесії ХХІ скликання ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів від 29.10.1993 року про передачу земельної ділянки їй у власність. Позивач вказує, що технічна документація на вказану земельну ділянку була виготовена в 2013 році , однак спадкодавець не завершила державну реєстрацію права власності у звязку з бездіяльністю органу реєстрації .

Посилаючись на те, що позивач є спадкоємцем майна померлої матері ОСОБА_4 за заповітом, правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні, спадкодавець не отримала державний акт та не завершила державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку у звязку з бездіяльністю органу реєстрації , а тому просить суд ухвалити рішення , яким визнати за ним право власності на земельну ділянку , що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, урочище Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 05.07.2014 року та зобовязати органи державної реєстрації здійснити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, урочище Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251 за громадянином ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Ужгородського району у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду клопотання у якому проти задоволення позовних вимог не заперечує та просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 05.07.2014 року померла ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №175629 від 07.07.2014 року виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області , копія якого долучена до матеріалів справи.

За життя ОСОБА_4 залишила на імя ОСОБА_1 заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 22.09.2006 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина за заповітом до складу якої входить належне їй майно.

28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на підставі заяви позивача про прийняття спадщини було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 за № 11/2014.

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_4 позивач спадщину відповідно до ст. ст. 1268 -1270 ЦК України прийняв , подавши заяву нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом, однак приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, урочище Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на земельну ділянку, реєстрація права власності на земельну ділянку на імя спадкодавця не проведена, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.07.2016 року.

Судом встановлено, що рішенням ХІІ сесії ХХІ скликання ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів від 29.10.1993 року Про передачу у приватну власність та в постійне користування земель для ведення особистого підсобного дворогосподарства передано ОСОБА_4 земельну ділянку безоплатно у приватну власність площею 0,20 га в ур. Гора.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Ужгородської районної державної адміністрації від 16.05.2011 року №191 матері позивача ОСОБА_4 був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку за межами населеного пункту на території ОСОБА_3 сільської ради.

Як встановлено судом, технічна документація із землеустрою на земельну ділянку була виготовлена в 2013 році.

Отже, за життя у спадкодавця виникло право на земельну ділянку.

Між тим, право власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 в установленому порядку зареєстровано не було у зв'язку із її смертю .

За життя ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку не отримала, в установленому порядку право власності на земельну ділянку не зареєстровала, тобто не завершила процедуру приватизації земельної ділянки.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадщину мають особи, визначені у заповіті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (стаття 126 ЗК України).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано -право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК.

Отже, за змістом вказаних норм, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації земельної ділянки, а не визнання права власності на земельну ділянку.

Враховуючи, що спадкодавцем ОСОБА_4 за життя право власності на дану земельну ділянку не було зареєстровано в установленому порядку , суд вважає, що вказана земельна ділянка не увійшла до складу спадщини, що відкрилася після її смерті.

В той же час, оскільки ОСОБА_4 за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, то позивач як спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті матері, має право на завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.5 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - на підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, то позивач як спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті матері, має право на завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки.

Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_4 набула майнове право на земельну ділянку, оскільки за її життя було прийнято рішення компетентним органом про передачу земельної ділянки їй у власність, однак не набула права власності, оскільки не отримала державний акт та не провела державної реєстрації , то, відповідно, і спадкоємець позивач у справі набув лише майнове право в порядку спадкування на дану земельну ділянку.Отже, позивач набув право на завершення процедури приватизації земельної ділянки.

Проте, позовні вимоги про визнання за позивачем права на завершення процедури приватизації земельної ділянки не заявлялися та представник позивача протягом усього часу розгляду справи наполягав саме на визнанні за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті матері.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, з урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги позивача в частині зобовязання органів державної реєстрації здійснити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради, урочище Гора , за межами населеного пункта , кадастровий номер :02:001:0251 за громадянином ОСОБА_1 то така задоволенню не підлягає оскільки є похідною вимогою від вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за позивачем.

Крім того, суд звертає увагу на те, що виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган державної влади ( зокрема органи державної реєстрації ) та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. У випадку відмови позивачу у проведенні державної реєстрації права власності, така відмова може бути оскаржена у судовому порядку.

Відповідно до приписів ЦПК України вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників цивільних правовідносин. Отже, предметом захисту є саме порушені права та інтереси осіб. Разом з тим, в ході судового розгляду позивач не довів факт порушення органами державної реєстрації прав позивача.

При цьому слід зазначити, що органи державної реєстрації не є відповідачем по даній справі, а рішенням суду не можуть покладатися обов'язки на осіб, які не залучені до участі у справі, а тому виходячи з правового аналізу норм закону, суд вважає , що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216,1218,1223,1225 ЦК України , ст.ст. 125,126 ЗК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 294 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено та підписано 18.01.2017 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7