Провадження №2-о/428/617/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017р. Сєвєродонецький міський суд

Луганської області в складі :

судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення ,

встановив:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи вимоги тим, що заявник ОСОБА_2 наразі тимчасово зареєстрована, як особа переміщена з тимчасово окупованої території за адресою: АДРЕСА_1. Батьком заявника є ОСОБА_4, який помер 07.09.1997р., а матірю - ОСОБА_5, яка померла 23.01.2017р. Постійним місцем реєстрації та проживання матері заявника на момент смерті була адреса: Луганська область, м. Луганськ, Артемівський район, смт. Катеринівка (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41, де вона і померла. На момент смерті матері заявника ОСОБА_2 залишилася недоотримана пенсія, яка була оформлена у Біловодському ОУ Пенсійного фонду України Луганської області. Єдиним спадкоємцем першої черги є заявник, як дочка померлої. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом про право на недоотриману пенсію, нотаріусом заявнику було відмовлено, у звязку із тим, що у заявника ОСОБА_2 відсутні документи (встановленого в Україні зразка), які б підтверджували реєстрацію місця проживання матері заявника на час відкриття спадщини за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, Артемівський район, смт. Катеринівка (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41, а також того, що на момент смерті вона була зареєстрована за вказаною адресою сама. Тому, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою і просить встановити факт того, що ОСОБА_5, яка померла 23.01.2017р., дійсно була зареєстрована за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, Артемівський район, смт. Катеринівка (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41, і крім неї жодних осіб на момент її смерті з нею за однією адресою не було зареєстровано та не проживало.

Представник заявника ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З матеріалів справи видно , що згідно копії паспорту громадянина України серії ЕК №029006, виданого Камянобрідським РВ УМВС України в Луганській області від 31.10.1995р., ОСОБА_2 народилась 17.08.1949р. у с. Світлодалинське Мелітопольського району Запорізької області та з 06.07.1978р. зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії ЯЮ №920053, виданого Світлодалинською селищною радою від 17.07.1952р., ОСОБА_6 народилась 17.08.1949р. у с. Світлодалинське Мелітопольського району Запорізької області, батьками записано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 З копії свідоцтва про одруження серії І-АБ №129226, виданого Камянобрідським районним ЗАГС від 14.08.1971р., ОСОБА_7 та ОСОБА_6 одружились 14.08.1971р., про що зроблено відповідний запис за №386. Прізвище дружини після реєстрації одруження ОСОБА_7. З копії свідоцтва про смерть серії І-ЕД №124899, виданого Камянобрідським ВРАГС м. Луганська від 08.09.1997р., ОСОБА_4 помер 07.09.1997р. Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ЕД №502897, виданого Сєвєродонецьким МВДРАЦС ГТУЮ у Луганській області, ОСОБА_5 померла 23.01.2017р. у віці 88 років у смт. Катеринівка м. Луганськ Луганської області, про що 18.05.2017р. складено відповідний актовий запис №830. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії ЕК №970874, виданого Камянобрідським РВ УМВС України у Луганській області від 05.11.1998р., ОСОБА_5 народилась 20.01.1929р. у м. Купіно Новосибірської області та з 16.08.2000р. зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41. З копії договору міни будинку на квартиру від 29.06.2000р., посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р.№1727, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві БТІ виконавчого комітету Луганської міської ради народних депутатів від 10.07.2000р. за р.№99 видно, що ОСОБА_5 є власником квартири №41 у будинку №4 на кварталі Запорожченко смт. Катеринівка (Ювілейне) в м. Луганську. Згідно копії довідки №2211 від 18.09.2017р., виданої КП «Ювілейне» ЛНР, померла ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала з 16.08.2000р. по 23.01.2017р. за адресою: м. Луганськ, смт. Катеринівка (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41. Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_9 від 26.07.2017р., ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію, що належить померлій 23.01.2017р. ОСОБА_5, 1929р.н., у звязку із тим, що заявник не надав документи, які б підтверджували підставу вважати місцем відкриття спадщини за місцем подання першої заяви, або у разі якщо проживання спадкодавця не відоме, за місцем розташування нерухомого майна або основної його частини, у разі відсутності нерухомого майна; наявність або відсутність спадкоємців, які прийняли спадщину відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України; документи, які б підтверджували наявність недоотриманої пенсії та грошових заощаджень.

Суд враховує, що смерть спадкодавця сталася на тимчасово непідконтрольній українській владі території України, спадкодавець останній час свого життя проживала та була зареєстрована на тимчасово непідконтрольній українській владі території України. Тому, заявник позбавлений можливості отримати довідку належного зразку та форми про реєстрацію спадкодавця станом на час її смерті, а тому встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_5 на день смерті, 23.01.2017р., була зареєстрована та проживала одна за певною адресою, має юридичне значення для забезпечення заявнику можливості прийняти спадщину.

Оцінюючи зміст та допустимість довідки №2211 від 18.09.2017р., виданої КП «Ювілейне» ЛНР, суд враховує, що стосовно непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, зміст довідки, №2211 від 18.09.2017р., виданої КП «Ювілейне» ЛНР береться судом до уваги та оцінюється в якості допустимого письмового доказу в сукупності з іншими доказами. Крім того, згідно із копією паспорта громадянина України серії ЕК №970874, виданого Камянобрідським РВ УМВС України у Луганській області від 05.11.1998р., ОСОБА_5 з 16.08.2000р. була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Ювілейне), кв-л. Запорожченко, 4/41.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у звязку із чим заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення , підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_5, яка померла 23.01.2017р., дійсно була зареєстрована за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, Артемівський район, смт. Катеринівка (смт. Ювілейне), АДРЕСА_2, і крім ОСОБА_5 жодних осіб на момент її смерті з нею за однією адресою не було зареєстровано та не проживало.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя