Справа № 127/9907/14-ц Провадження № 22-ц/772/880/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 44Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Іващука В.А., Якименко М.М.

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2015 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_2 24 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 45 885 доларів США строком до 24 грудня 2021 року.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачем 26 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно квартиру № 28, яка розташована за адресою: вул. Київська, 51, м. Вінниці.

Відповідач зобовязання за кредитним договором не виконала, у звязку з чим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк».

Позивач направляв відповідачам вимоги про звільнення спірного житлового приміщення, однак відповідачі добровільно не виселились.

Пославшись на викладені обставини, позивач звернувся до суду та просив виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2015 року позов задоволено, виселено відповідачів зі спірної квартири без надання іншого постійного житла, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Справа переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанції неодноразово та надійшла до апеляційного суду на новий розгляд після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 5 травня 2016 року.

Не погодившись із ухваленим заочним рішенням у частині задоволених вимог щодо ОСОБА_2, ОСОБА_3В, ОСОБА_5, відповідачка ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріально та процесуального права, в апеляційній скарзі просить заочне рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позову щодо цих осіб.

Від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника цієї юридичної особи у звязку із зайнятість його в іншому судовому засіданні.

Відповідачі в судове засідання до суду апеляційної інстанції не зявились, хоча повідомлялись про час, дату та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції шляхом направлення їм судових повісток за вказаною ними адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 51/28. Судові повістки вони за цією адресою не отримують, про що до суду повертаються поштові конверти із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання».

Із матеріалів справи вбачається, що за цією ж адресою вказані особи раніше отримували судові повістки, на підтвердження чого до суду повертались рекомендовані поштові повідомлення про їх вручення. Те, що про розгляд цієї справи у судовому порядку їм відомо, свідчать також подані ними особисто та через їх представників відповідні заяви та клопотання, апеляційна та касаційні скарги на ухвалені у справі судові рішення.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки(ч.3 ст.27 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України передбачено обовязок осіб, які беруть участь у справі, повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), зокрема, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідних заяв про зміну місця проживання відповідачі до суду не подавали, за отриманням судових повісток, направлених рекомендованими листами за вказаними ними та зареєстрованим їх місцем проживання, у поштове відділення не зявлялись, чим фактично самі обмежили свої процесуальні права на отримання повісток.

На сайті Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» містись інформація про отримання за довіреністю адресованих ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 рекомендованих листів (судових повісток на 28 березня 2017 року) 27 березня 2017 року. Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі (ч. 5 ст. 76 ЦПК України).

Крім того про судове засідання, призначене в апеляційному суді на 28 березня 2017 року о 14 год. 30 хв., належним чином повідомлена представник ОСОБА_2 (яка також представляє інтереси малолітньої ОСОБА_3В.) ОСОБА_6В.(договір про надання правової допомоги від 17 листопада 2015 року ас. 247 т.2, а.с. 14 т. 3), про що міститься відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Будь-яких даних про розірвання вказаного договору про надання правової допомоги апеляційному суду на час постановлення цієї ухвали не надано.

Таким чином, відповідачі вважаються повідомленими про час, дату та місце розгляду справи в апеляційному суді, а тому їх неявка, як передбачено ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання суду апеляційної інстанції не зявилась, подала заяву, у якій просить розглянути справу у її відсутність у звязку із виробничою необхідністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», останнє є правонаступником за всіма правами та обовязками Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (а.с. 23 том 1).

24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №VIW3GK (а.с. 104-109 том 1), за умовами якого кредит надано на придбання нерухомості (п. 7.1 Договору).

Із метою забезпечення виконання зобовязань по цьому кредитному договору між банком та ОСОБА_2 24 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 25.12.2007 року і зареєстрований в реєстрі, згідно умов якого ОСОБА_2 надала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. 25 грудня 2007 року нотаріусом зареєстрована в реєстрі за № 8642 заборона відчуження цієї квартири до припинення договору іпотеки (а.с. 214-217 том 2). Власником предмету іпотеки є ОСОБА_2 на підставі тоді ж укладеного договору купівлі-продажу цієї квартири між ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої(а.с. 52 том 3).

22 березня 2010 року Замостянським районним судом м. Вінниці у цивільній справі № 2-421 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на квартиру, ухвалено рішення, яким позов задоволено повністю. Зокрема, судом звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки (а.с.11-12 том 1). Рішення набрало законної сили.

Згідно довідки № 251/Д, виданої 29 січня 2014 року МКП «ЖЕК № 15», в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20 лютого 1980 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (чоловік) з 13 травня 2008 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (квартиронаймач) з 27 червня 2008 року, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (донька) з 31 серпня 2010 року (а.с. 110 том 1).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Вінницькій області від 5 червня 2014 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 38-41 том 1).

Відповідно до п. 14 договору іпотеки від 24 грудня 2007 року, з моменту підписання цього договору, іпотекодавець має право, зокрема, розпорядитись предметом іпотеки тільки за письмовою згодою іпотекодержателя. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що проведення реєстрації осіб в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки, є неправомірним, враховуючи відсутність згоди банку на реєстрацію цих осіб. На час укладення іпотечного договору малолітня ОСОБА_3 ні права власності на предмет іпотеки, ні права користування ним не мала.

Судом також встановлено факти дотримання позивачем положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення відповідачам письмових вимог про звільнення предмету іпотеки, які відповідачами добровільно не виконано.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що на виконання вимог положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «Приватбанк» 12 лютого 2014 року, 12 травня 2014 року звертався до відповідачів з письмовими вимогами про добровільне звільнення житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, однак вони ухилились від отримання цих вимог(а.с. 13-15, 111-129 том 1). ОСОБА_2 було вручено лише одну таку вимогу від 25 січня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 16-17 том.1).

Встановивши факт порушення за вказаних обставин відповідачами прав позивача як іпотекодавця, суд, керуючись ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 16, 29, 346 ЦК України, дійшов вірного висновку про задоволення позову про виселення відповідачів без надання іншого постійного житла.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує також висновки Верховного Суду України щодо застосування норм ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, викладені у постановах від 09 вересня 2015 року №6-455цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-2947цс15, від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права, які фактично зводяться до посилань на те, що суд не застосував положення ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей, а тому суд не вправі був виселяти її з членами її сімї з цього приміщення, оскільки з наведених вище доказів вбачається, що ОСОБА_2 не є наймачем переданої нею в іпотеку квартири, а є її власником, відповідно члени її сімї не є членами сімї наймача житлового приміщення, а є члени сімї власника квартири, тому вказаний виняток на них не поширюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення про виселення не врахував, що сторони договору іпотеки, який не розірвано, домовились, що предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні власника на весь час дії договору, тобто до 24 грудня 2021 року (п.9 договору), а тому допустив неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, не можна визнати обґрунтованими, оскільки іншими умовами цього договору(п. 16.7.1, 16.9, 18.13), які узгоджуються із положеннями Закону України «Про іпотеку», який регулює спірні правовідносини, передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі. Зазначеним вище рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2010 року встановлено факт порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору, що стало підставою для звернення банку з позовом до неї про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за своїм змістом положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» на підставі яких ОСОБА_11 з членами її сімї виселено із квартири суперечать вимогам ст.ст. 316, 319, 321, 395 ЦК України, які, на її думку передбачають, що ніхто не може позбавити її права володіти та користуватись її власністю, оскільки такі доводи відповідачки ґрунтуються на невірному тлумачення вказаних норм ЦК України, які визначають лише деякі загальні положення про право власності і спірні правовідносини не регулюють.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував вимоги п. 3 ч. 1 ст. 201 ЦПК України спростовуються матеріалами справи, зокрема 9 жовтня 2014 року судом було постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, а 19 березня 2015 року провадження у справі відновлено на законних підставах. Скарга не містить посилань на такі порушення норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, що відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України не може бути підставою для скасування або зміни рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.А. Іващук

ОСОБА_12