АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7357/17 Справа № 199/4059/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_3 міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_3 міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 міською радою на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради від 27.07.2016 року № 109/12 про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по пров. Визволення, 67 було укладено договір оренди землі площею 0,1000 га, кадастровий номер № :01:678:0163.

Згідно п.6.3.4. Рішення Дніпровської міської ради від 27.07.2016 року № 109/12 позивача зобовязано забезпечити виконання вимог ст. 376 (з урахуванням ст. 377) Цивільного кодексу України та інших вимог чинного законодавства стосовно порядку та умов оформлення прав на нерухоме майно. Відповідно до п.6.4. Рішення Дніпровської міської ради від 27.07.2016 року № 109/12 позивача зобовязано протягом строку користування, на який передається земельна ділянка, вирішити питання визнання права власності на самочинно збудовані жилий будинок, господарські будівлі та споруди. Згідно з п.2 Рішення № 122 від 18.04.2003 року виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради за гр. ОСОБА_2 фактично закріплювалась земельна ділянка та надавався дозвіл для будівництва індивідуального житлового будинку.

Відповідно до технічного паспорту будівництво: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ.Б), душ (Літ.В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди відбувалося у період 2007-2008рр. На підставі Технічного висновку, виданого ТОВ ПРОМТЕХСТАЛЬ ПРОЕКТ, встановлено, що будівельні конструкції: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ.Б), душ (Літ.В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди знаходяться у нормальному стані, відповідають Категорії І складності та можуть бути допущені до експлуатації.

Відповідно до Акту № 30136 на момент встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі суміжними землекористувачами ніяких претензій не заявлено, тобто ніякі права третіх осіб не було порушено. Відповідно до містобудівного висновку № 10/4363 від 19.03.2010 року розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони.

15.05.2017 року позивач звертався до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_3 міської ради з заявою про проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, пров. Визволення, буд.67, однак 19.05.2017 року державний реєстратор прийняв рішення про відмову у державній реєстрації права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, пров. Визволення, буд.67, аргументуючи це тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У звязку з чим позивач просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок та господарські будівлі та споруди за адресою м. Дніпро вул. Визволення, 67.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 2 статті 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст. 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Положення ч.2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами по справі на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради від 27.07.2016 року № 109/12 про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по пров. Визволення, 67 було укладено договір оренди землі площею 0,1000 га, кадастровий номер № :01:678:0163.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по вул. Визволення, 67 в м. Дніпрі останній складається з: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ.Б), душ (Літ.В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди, які є самочинно побудованими у період 2007-2008рр. На підставі технічного висновку, виданого ТОВ ПРОМТЕХСТАЛЬ ПРОЕКТ, встановлено, що будівельні конструкції: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ.Б), душ (Літ.В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди знаходяться у нормальному стані, відповідають Категорії І складності та можуть бути допущені до експлуатації. Відповідно до Акту № 30136 на момент встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі суміжними землекористувачами ніяких претензій не заявлено, тобто ніякі права третіх осіб не було порушено. Відповідно до містобудівного висновку № 10/4363 від 19.03.2010 року розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів наявності належного дозволу та належно затвердженого проекту спірного житлового будинку, а також відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як розяснено у п.п.3,4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 року № 6 право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у звязку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України Про регулювання містобудівної діяльності дозвільний документ (ст.ст. 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1,7 та 8 Закону України Про архітектурну діяльність, отриманої відповідно до статей 29,31 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27,30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоровю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей обєкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України).

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-130-цс від 04.12.2013 року, у розумінні частини 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови, уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Обєкти нерухомого майна до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності.

Апелянтом не враховано, що для переобладнання, перепланування, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику достатньо попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і в разі отримання відмови оскаржити її до суду.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, в даному випадку, може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином позивачем не було надано до суду доказів в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на предмет доведення факту розгляду компетентним державним органом питання оформлення права власності, як й не надано доказів порушення, невизнання чи заперечення прав позивача відповідачем чи іншими особами або створення неможливості реалізації позивачем свого права власності у передбаченому чинним законодавством порядку.

Також, позивачем не доведено належними і допустимими доказами, відсутність порушення прав інших осіб самочинним будівництвом спірного нерухомого майна, докази щодо присвоєння спірному домоволодінню поштової адреси, декларації про прийняття його до експлуатації тощо.

Крім того, з набранням чинності Законом України Про внесення змін до Закону України Про регулювання містобудівної діяльності щодо прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, позивач не позбавлений права в установленому порядку звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю із заявою про введення в експлуатацію спірного нерухомого майна.

Як визначено ч.ч.5,8 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта є дата реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Як вбачається з інформаційної довідки з ДРРП від 25.09.2017 року, позивач не являється власником земельної ділянки, на якій ним споруджено спірне нерухоме майно, що виключає можливість визнання за вказаною особою права власності на самочинно збудоване майно.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.

Крім того, спірне нерухоме майно не прийнято до експлуатації, а тому не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,308,314,315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

ОСОБА_4