Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/1182/15-ц Головуючий у 1-й інст. Мельник М. Л.
Категорія 59 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» в особі Житомирського ОД ПАТ «Райффайзен банк Аваль», про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» про стягнення коштів,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із названим позовом та після його уточнення (а.с.114 т.1) просила стягнути з відповідача на її користь 83667 грн. 37 коп. сплачених за кредитними договорами, що використані в інтересах сім'ї та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 січня 1974 року вона уклала шлюб з відповідачем, який за рішенням суду розірвано 07.09.2012. На момент розлучення спору щодо майна, яке підлягало б поділу між ними не було. Зазначає, що під час шлюбу вона уклала кредитні договори та отримувала кошти на споживчі потреби і даними коштами вона з відповідачем розпоряджались разом. Про існування кредитних договорів, суму отриманих коштів, порядок та суми їх погашення, відповідачу було відомо. Так, між нею та банком ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (далі Банк) укладались наступні договори: кредитний договір № Z14-2/006-4/39550 від 15.09.2005, відповідно до якого отримала 15000 доларів США для купівлі товарів довгострокового користування по програмі «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» зі строком повернення до 13.09.2012; кредитний договір № 014/7201/82/127614 від 10.01.2008, відповідно до якого отримала 149000 грн. на споживчі цілі зі строком повернення до 10.01.2013. Кошти, отримані на споживчі потреби вона з відповідачем витрачали разом, а погашення за кредитами здійснювались нею особисто. Після розірвання шлюбних стосунків, погашення кредитної заборгованості відбувалось лише за її власний рахунок.

ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому після його уточнення (а.с.86 т.1) просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 245125 грн. та понесені судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що 10 січня 2008 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено кредитний договір № 014/7201/82/127614 про надання кредиту у розмірі 149000 гривень на споживчі цілі, строком на 60 місяців. Вона отримала кредитні кошти по вказаному договору і куди їх витратила йому не відомо. Також між нею та Банком було укладено кредитний договір № Z14-2/006-4/39550 від 15.09.2005 за яким ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 15000 доларів США. Вказані кошти не були витрачені в інтересах сім`ї. Виходячи з наведеного ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 повинна сплатити йому 245125 гривень, тобто половину отриманих кредитних коштів, оскільки вони в інтересах сім`ї не використовувались.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог по зустрічному позову. На думку апелянта, поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_2 отримавши кредитні кошти в розмірі 490 250 грн. не витратила їх в інтересах сім'ї, разом з тим ці кошти є спільно набутим майном, а відтак підлягають поділу між подружжям.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні первісного позову, виходив з того, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилається, однак такі висновки є помилковими. Крім того, ОСОБА_3 визнав, що отримані за кредитними договорами кошти спільним майном та бажає їх поділу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - задоволенню із таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.01.1974 по 07.09.2012 (а.с.14 т.1).

Відповідно до кредитного договору №Z14-2/006-4/39550 від 15.09.2005 ОСОБА_2 отримала 15000 доларів США для купівлі товарів довгострокового користування по програмі «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» зі строком повернення - 13 вересня 2012 року (а.с.12-13 т.1). Кредит погашений позичальницею у повному обсязі 21.03.2013 (а.с.138 т.1).

За кредитним договором №014/7201/82/127614 від 10.01.2008 ОСОБА_2 отримала 149000 грн. на споживчі цілі зі строком повернення 10 січня 2013 року (а.с.4-11 т.1). ОСОБА_3 виступив поручителем по борговим зобов'язанням дружини за даним кредитним договором, що підтверджується змістом договору поруки №014/7201/82/127614 від 10.01.2008 (а.с.58 т.1). Кредит погашений позичальницею в повному обсязі 30 березня 2015 року (а.с.138 т.1).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела факт використання отриманих нею кредитних коштів для задоволення потреб сім`ї, ремонту квартири, придбання товарів довгострокового користування, а тому це не створює обов'язку колишнього чоловіка на відшкодування їй частини коштів. Відмова у задоволенні первісного позову, а також не надання доказів ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_2, на думку суду першої інстанції, є підставою суду для відмови в задоволенні і зустрічного позову.

Повністю погодитись із такими висновками місцевого суду неможливо з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Судом встановлено, що кошти за укладеними за час шлюбу кредитними договорами ОСОБА_2 одержала для купівлі товарів довгострокового користування по програмі «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» та на споживчі цілі, а відтак ці кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після розірвання шлюбу 07.09.2012 року ОСОБА_2 сплатила по кредитному договору №Z14-2/006-4/39550 2238,33 доларів США та по кредитному договору №014/7201/82/127614 - 110676,04 грн., що підтверджується відповідними довідками банку (а.с.16-17,18 т.1).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2, оскільки подружжя, крім права спільної сумісної власності на грошові кошти, отримані за рахунок згаданих кредитних договорів, виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню половина сплачених останньою коштів в погашення кредитних зобов'язань, а саме 1119, 16 доларів США, що по курсу НБУ України станом на 13.05.2016 (заява про збільшення позовних вимог) становить 28329 грн. та 55338 грн. 02 коп., а всього 83667 грн. 37 коп.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є вірним і з ним погоджується колегія суддів, оскільки будь-яких доказів в підтвердження того, що кредитні кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім'ї він не надав.

Відтак, рішення суду першої інстанції не відповідає положенням пунктів 1,2,3,4 статті 309 ЦПК України і підлягає скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_2 із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку із ухваленням колегією суддів рішення про задоволення позову ОСОБА_2, то на її користь підлягають стягненню із ОСОБА_6 1757 грн. 71 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 83 667 грн. 37 коп. коштів, сплачених за кредитними договорами № Z14-2/006-4/39550 від 15 вересня 2005 року і № 014/7201/82/127614 від 10 січня 2008 року та 1757 грн. 71 коп. судових витрат.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: