САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/167/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2017 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Береза І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання недійсним договору іпотеки, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на предмет іпотеки -

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2016 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання недійсним договору іпотеки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 23.09.2011 року між нею та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було підписано договір позики, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, і зареєстрований за №6096. Згідно п.1 договору позики відповідачі зобовязані були при укладенні цього договору надати у власність позивачу в рівних частках (по 1/2 частці кожен) строком до 23.09.2014 року грошові кошти в розмірі 1463560 грн. 00 коп., що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США є еквівалентом 182945 доларів США. 23.09.2011 року з метою забезпечення зобовязань за договором позики між позивачем та відповідачами було підписано іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, і зареєстрований за №7397/2. На підставі умов цього іпотечного договору в іпотеку було передано нерухоме майно, яке належить позивачу на підставі права власності, а саме: - нежитлову будівлю їдальні літ. У 1 з прибудовами, загальною площею 691,8 кв.м., загальною вартістю 1699796 грн. 00 коп., кадастровий номер земельної ділянки :09:089:0031, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 4. В день укладення договору позики, відповідачі не передали у власність в рівних частках (по 1/2 частці кожен) строком до 23.09.2014 року грошові кошти в розмірі 1463560 грн. 00 коп., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 182945 доларів США. Позивач просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 3073676 грн. 00 коп. із кожного та визнати недійсним іпотечний договір від 23.09.2011 року, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований за №7397/2.

11.03.2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 23.09.2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Відповідно до зазначеного договору позики позикодавці ОСОБА_5 та ОСОБА_3 передали в рівних частках (по 1/2 кожен) у власність позичальника ОСОБА_1 строком до 23.09.2014 року грошові кошти у розмірі 1463560 грн. 00 коп., що на момент укладення договору позики за середнім курсом продажу доларів США є еквівалент суми 182945 доларів США. У порушення вимог договору позики від 23.09.2011 року відповідачка ОСОБА_1 взяте на себе зобовязання щодо своєчасного повернення суми позики та сплати відсотків за користування позикою належним чином не виконала, у звязку із чим у неї на день звернення до суду з цим позовом виник борг за договором позики у розмірі 1128554 грн. 91 коп. 26 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1В перед ОСОБА_5 складає 712000 грн. 00 коп., що за середнім курсом продажу доларів США є еквівалентом суми 44500 доларів США. На забезпечення виконання зобовязань за договором позики від 23 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено 8 листопада 2011 року іпотечний договір. В іпотеку передано належний відповідачу на підставі власності обєкт нерухомості, а саме: нежитлова будівля їдальні літ. У-1, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 4 загальною площею 691,8 кв.м., загальною вартістю на момент укладення договору іпотеки 1699796 грн. 01 коп. Зобовязання, що забезпечене іпотекою, належним чином та у встановлений строк відповідачем не виконано. Позивач просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 23.09.2011 року в розмірі 1128554 грн. 91 коп. шляхом визнання права власності на обєкт нерухомості, а саме: нежитлової будівлі їдальні літ. У-1, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, буд.4 загальною площею 691,8 кв.м.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2016 року цивільну справу №206/167/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання недійсним договору іпотеки та цивільну справу №206/1436/16-і за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на предмет іпотеки було обєднано в одне провадження.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заперечував проти задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями.

Третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила ухвалити рішення по справі відповідно до норм чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до висновку, що в задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 23.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований за №6096, згідно якого позикодавці ОСОБА_5 та ОСОБА_3 передають в рівних частках (по 1/2 частці кожен) у власність позичальникові ОСОБА_1 строком до 23.09.2014 року грошові кошти в розмірі 1463560 грн. 00 коп., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Дніпропетровська є еквівалентом суми 182945 доларів США, що підтверджується договором позики (т.1 а.с.15, 34, т.2 а.с.10-11).

З метою забезпечення зобовязань за договором позики від 23.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 08.11.2011 року, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, і зареєстрований за №7397/2, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на підставі права власності, а саме: нежитлову будівлю їдальні літ. У-1 з прибудовами, загальною площею - 691,8 кв.м., загальною вартістю 1699796 грн. 00 коп., кадастровий номер земельної ділянки :09:089:0031, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, буд. 4, що підтверджується іпотечним договором (т.1 а.с.13-14, 32-33, 71-72, т.2 а.с.12-15).

Відповідно до нотаріально посвідчених заяв від 21.10.2011 року 23.11.2011 року, 23.12.2011 року, 23.01.2011 року, 24.02.2012 року,23.03.2012 року, 27.04.2012 року, 10.07.2012 року, 25.09.2012 року, 14.05.2013 року, 24.05.2013 року, 27.12.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 стверджено той факт, що вони одержували в рівних частках від ОСОБА_1 відповідні суми позики. (т.1 а.с.81-92).

З розрахунку суми заборгованості по зобовязанням ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 та ОСОБА_3, складеного приватним нотаріусом ОСОБА_4 за договором позики вбачається, що заборгованості станом на 01.01.2014 року не існує (т.1 а.с.88, 90, 92).

В той же час, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 26.11.2014 року щодо розрахунку зобовязань ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за договором позики від 23.09.2011 року, сума заборгованості станом на 26.11.2014 року склала ОСОБА_5 - 712000 грн., що еквівалентно 44500 дол. США, ОСОБА_3 838512 грн., що еквівалентно 52407 дол. США (т.1 а.с.96).

Допитана в судовому засіданні як свідок головний бухгалтер ТОВ «Насолода Плюс» ОСОБА_6 пояснила, що вона знайома із ОСОБА_1, оскільки вона є директором ТОВ «Насолода Плюс», стосунки службові. Окрім того, їй відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 приходили до ОСОБА_1 за боргом, які вона їм винна за договором позики. При передачі коштів підписувалися документи.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Однак, наведені в якості доказів нотаріально посвідчені заяви суд не може приймати в якості належних доказів наявності заборгованості за договором з наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Так, відповідно до заяв позики сторонами не визначено грошовий еквівалент позики. Крім того, є незрозумілим той факт, що сума позики в гривнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переводилася в доларовий еквівалент за різними курсами. Так відповідно до заяви 26.11.2014 року грошові кошти отримані від ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перераховані в доларовий еквівалент за курсом 16,00 грн. за 1 долар США (а.с. 16), відповідно до заяви від 24.10.2014 року грошові кошти отримані від ОСОБА_5 в доларовий еквівалент за курсом 13,00 грн. за 1 долар США, від ОСОБА_3 за курсом 14,29 грн. за 1 долар США (а.с. 17), відповідно до заяви від 23.09.2014 року - від ОСОБА_5 за курсом 14,5 грн. за 1 долар США, а від ОСОБА_3 за курсом 17,01 грн. за 1 долар США (а.с. 18), відповідно до заяви від 03.09.2014 року від ОСОБА_5 та ОСОБА_3В 13,5 грн. за 1 долар США (а.с. 19).

Надаючи юридичну оцінку вищезазначеним обставинам, суд приходить до висновку, що заяви позики в даному випадку не можуть слугувати доказом наявності заборгованості, оскільки не мають визначеного еквіваленту зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом відповідач ОСОБА_2 на підтвердження заявлених позовних вимог додав до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 26.11.214 року. Інших розрахунків заборгованості матеріали справи не містять, відповідно саме вказаний розрахунок було покладено в обґрунтування позову.

Проте при вивченні судом зазначеного розрахунку заборгованості вбачається, що він є неповним, необґрунтованим, зазначені у ньому суми заборгованості є недоведеними та суперечать іншим наявним у справі доказам, а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом по справі, оскільки правильність його нарахування перевірити є неможливим.

Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява про відсутність боргу, будь-яких інших доказів на спростування вищезазначених обставин суду надано не було.

Що стосується вимог ОСОБА_1 суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 протягом 2011-2014 років виконувала зобовязання за договором позики від 23.09.2016 року, про виконання її обовязку щодо повернення коштів свідчать відповідні заяви. Таким чином суд вважає встановленим, що між сторонами по справі існували боргові зобовязання за договором позики від 23.09.2016 року, що спростовує посилання позивача ОСОБА_1 про те, що вона не отримала кошти по вказаному договору.

Будь-яких інших доказів щодо спростування вищезазначених фактів та на підтвердження наявності заборгованості в судовому засіданні надано не було.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Аналізуючи наведені докази та спірні правовідносини, суд приходить до висновку що ані позивачам ОСОБА_1, ані відповідачем ОСОБА_5 не доведено обґрунтованості своїх вимог, а тому як первісний так і зустрічний позови задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 3445 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 524, 526, 530, 533, 625 ЦК України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави суму недоплаченого судового збору в розмірі 3445 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев