Справа № 137/1833/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" січня 2017 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Гопкіна П.В.,

за участю секретаря Іванової І.О.,

сторін у справі: позивача ОСОБА_1,

представника позивача-адвоката Білана В.В.,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - адвоката Доценка В.М.,

третьої особи на стороні відповідача -ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Літині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом, вимоги якого уточнила до початку розгляду судом справи по суті (том 1 а.с. 73-74), мотивуючи його тим, що із серпня місяця 2002 р. до початку лютого місця 2014 р. перебувала у фактичних шлюбних відносинах зі ОСОБА_3, відповідачем по справі. У вересні 2006 р., разом з позивачем, за кошти батька позивача - ОСОБА_6, було придбано будинок під АДРЕСА_5 (далі спірний будинок), куди того ж місяця відповідач разом з батьком переїхали разом проживати, а позивач залишилась жити разом зі своєю дочкою у м. Вінниці, однак постійно продовжувала приїжджати до відповідача та свого батька в спільнопридбаний будинок на вихідні та святкові дні, на період відпусток, при наявності вільного часу. Зазначає, що в неї з відповідачем був спільний бюджет, інтереси та плани на життя. Згодом з часом відповідач змінив своє відношення як до позивача, так і до її доньки. Зазначає, що відповідач почав чинити перешкоди у доступі позивача до будинку в с. Микулинці, який було фактично придбано за батьківські гроші. Перешкоди виражались не лише в забороні доступу позивача до будинку, наявного в ньому майна, а також в погрозах з боку відповідача завдати шкоди життю та здоров'ю позивача. Одночасно у свої позовній заяві зазначає, що всі будівельні матеріали, інструменти для городу та саду, а також меблі в будинок, що знаходяться на теперішній час у вказаному будинку в с. Микулинці Літинського району Вінницької області були привезені в 2006 р. батьком позивача - ОСОБА_6 із с. Сільниця Тульчинського району Вінницької області, з його постійного місця проживання. Однак відповідач заявляє, що позивач не має права як на придбаний будинок, так і на все майно, що знаходиться в ньому адже це все є особистою власністю відповідача. Тому позивач була змушена звернутися до суду для захисту своїх прав. Просить: встановити факт спільного проживання однією сім'єю разом з відповідачем із серпня місяця 2002 р. до лютого місця 2014 р.; визнати будинок АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області спільною сумісною власністю позивача та відповідача; визнати за позивачем право власної на ? ідеальну частку спірного будинку.

Згідно ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 11.11.2016 р. задоволено заяву сторони позивача про уточнення позовних вимог в частині номера спірного майна, якою зазначено, що спірний будинок розташовано за адресою АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області (том 1 а.с. 80).

Позивач ОСОБА_1 у судових засіданнях підтримувала позовні вимоги у повному обсязі, пояснювала, що почала спільно проживати з відповідачем без реєстрації шлюбу з серпня місяця 2002 р. за адресою АДРЕСА_1, однак згодом спільними зусиллями за батьківські гроші було придбано будинок в с. Микулинці Літинського району Вінницької області, де відповідач проживав разом з батьком позивача. На той час відповідач був у розірваному шлюбі. В період спільного проживання, між ними склались установленні відносини, що притаманні подружжю. Увесь час їх спільного проживання як чоловіка і жінки вони з відповідачем були пов'язані спільним побутом, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов'язки, піклувались та підтримували одне одного, мали спільний бюджет, яким розпоряджались за взаємною згодою. Разом із ними за вказаною адресою проживала також дочка позивача ОСОБА_7 (дошлюбне ОСОБА_8) ОСОБА_9, до якої відповідач ставився, як до своєї рідної дочки із любов'ю та розумінням. Проживаючи однією сім'єю як чоловік та жінка, усі роботи по дому та господарству вони виконували разом, разом відвідували та зустрічали гостей у себе вдома та інше, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. Одночасно у судовому засіданні позивач роз'яснила, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_5 Вінницької області було спільно придбано коштом її батька - ОСОБА_6, вирученого внаслідок продажу належного йому будинку в с. Сільниця Тульчинського району Вінницької області та грошей які батько позичав у своїх знайомих. Пояснила, що коли переїжджали у зазначений будинок у 2006 р., які були проведені ремонтні роботи та роботи з поліпшення житлових умов у спірному будинку, та як у вихідні, святкові дні та періоди свої відпустки постійно їздила до відповідача громадським транспортом із продуктами харчування, будівельними матеріалами та іншим. Після нотаріального оформлення купівлі будинку у 2009 р. право власності було оформлено на відповідача, оскільки, зі слів позивача, вона йому довіряла. Під час свідчень наводила докази, зазначала осіб котрі здатні підтвердити сказані нею доводи. На запитання сторони відповідача дала свідчення, що після переїзду відповідача з її батьком у с. Микулинці Літинського району Вінницької області, під час спільного проживання її батька та відповідача виник конфлікт, та вона була змушена забрати батька у м. Вінницю, однак продовжувала їздити до відповідача із продуктами та іншим необхідним у вихідні та святкові дні, дуже його любила. Відповіла, що не могла постійно перебувати разом з відповідачем в с. Микулинці Літинського району Вінницької області, адже працює вихователем у дитячому дошкільному закладі та її батько потребував постійного догляду. Після смерті батька позивача - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 р., відповідач попри конфлікт, який виник часом раніше, всеодно був присутній та похованні батька у м. Вінниці.

На останок зазначила, що святкувала у якості сім'ї разом з відповідачем, своєю дочкою та своїми двома онуками, новий 2014 рік. Натомість у лютому місяці 2014 р. їхні відносини зазнали краху, оскільки відповідач мала намір та у травні 2014 року продала квартиру АДРЕСА_2, однак не мала наміру надати частину коштів від реалізації майна відповідачу, про що останній знав та наполягав на іншому, як наслідок виник конфлікт (факт продажу квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 22.05.2014 р. (том 1 а.с. 4-5) та визнаний стороною відповідача у судовому засіданні).

Представник позивача - адвокат Білан В.В. у судовому засіданні підтримав сказане його клієнтом, доповнивши, що всі наведені позивачем обставини будуть доведенні поясненнями свідків.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив суду, що з 2002 р. почав проживати із позивачем та її дочкою ОСОБА_7 по АДРЕСА_6. Прийняв дитину як свою, займався її вихованням. Брав спільну участь у сімейних святах, хрещеннях онуків, знайомив позивача зі своїми родичами та інше. Заперечив проти того, що у нього з позивачем був спільний бюджет. Пояснив, що при виникненні необхідності у набутті окремого житлового будинку домовився із колегою по роботі про продаж житлового будинку в с. Микулинці, де на той час у будинку ніхто не проживав. При усній домовленості колега дозволив проживати у будинку його батьків по АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області, у який з 2006 р. без укладення договору оренди переїхав. Не зміг пояснити в суді та підтвердити джерело походження коштів для придбання ним житлового будинку.

Представник відповідача - адвокат Доценко В.М. заперечив проти задоволення позову пославшись на свої письмові заперечення надані відносно позову. Просив суд відмовити у всіх вимогах позивача мотивуючи тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не перебували у шлюбі, у них не було спільного майна, обов'язків та бюджету. Спірний будинок придбаний коштом відповідача. Вони не проживали разом, були зареєстровані за різними адресами, а позивач приїжджав до відповідача лише раз в тиждень. Також вамогою причиною для відмови у задоволенні позову вважав пропуск позивачем строку позовної давності (том 1 а.с. 53-63, том 2 а.с. 95).

Третя особа - ОСОБА_5 не здатна була надати ґрунтовні свідчення мотивуючи тим, що лише з 01.01.2015 року проживає разом з відповідачем в с. Микулинці Літинського району Вінницької області, та зареєструвала шлюб з останнім лише 01.10.2016 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані документи та заслухавши свідків, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки цей факт підтверджується поясненнями значної кількості допитаних у суді свідків та іншими доказами, які були дослідженні в ході розгляду справи та їх відповідність відповідає вимогам ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, оскільки остання не може підтвердити вищевказаний юридичний факт в позасудовому порядку і звернення позивача до суду викликане необхідністю установлення факту, що має юридичне значення, так як від нього залежить виникнення її майнових прав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.1986 р. у справі «Джонсон проти Ірландії», яке є джерелом права в Україні, поважний суд визначив, що поняття сім'я виходить за межі формальних відносин та встановлених законом угод, тобто не обмежується виключно стосунками, заснованими на шлюбі, і може включати інші «родинні» зв'язки, коли сторони живуть спільно поза шлюбом.

Згідно положень ч.2 та ч.4 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Аналізуючи докази, подані сторонами, стосовно встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_10 в період з серпня місяця 2002 року по лютий місяць 2014 р., суд вважає такий факт доведеним показаннями свідків, зокрема ОСОБА_11 котрий підтвердив, що допомагав перевозити все майно батька позивача із с. Сільниця Тульчинського району Вінницької області до с.Микулинці Літинського району Вінницької області; був присутній на святкуванні 50-річного ювілею ОСОБА_10 де також була присутній позивач ОСОБА_1; знає що будинок в с. Микулинці був придбаний для батька позивача.

Свідок ОСОБА_12 свідчила, що проживала у відповідача на квартирі періодично з 2002 р. по 2006 р. оскільки навчалась на заочній формі навчання в м. Вінниці в педагогічному університеті. Підтвердила, що знає сторони в справі та підтвердила їхнє спільне проживання у квартирі по АДРЕСА_6. Згодом у період 2006-2007 р. ОСОБА_3 переїхав на постійне місце проживання в с. Микулинці Літинського району Вінницької області. Знає, що у сторін відбувся конфлікт у 2014 р.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що знайомий з батьком позивача, оскільки працювали разом на виробництві. Бачив позивача та відповідача разом коли ті приїжджали позичати гроші на автомобілі «Таврія», позичив на придбання будинку 1000 доларів, які через рік йому особисто повернув батько позивача. Також неодноразово бачив сторін разом по АДРЕСА_6.

Свідок ОСОБА_14 розцінював стосунки позивача та відповідача як звичайної сім'ї. Повідомив що знайомий зі сторонами з 2002-2004 р. У 2005 р. приходив до них додому. У 2006-2007 р. ОСОБА_3 переїхав в с. Микулинці. З 2007 р. не може підтвердити факт спільного проживання сторін. Про походження будинку в с. Микулинці у відповідача не цікавився.

Свідок ОСОБА_15 пояснила що була свідком того, як ОСОБА_1 поводила себе в домогосподарстві в с. Микулинці Літинського району Вінницької області як хазяйка. Знала, що сторони по справі перебували в незареєстрованому шлюбі. Зазначила, що бачила як позивач їздила у с. Микулинці майже кожну п'ятницю.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що особисто знайома із позивачем, була свідком того як відповідач з червня 2012 р. кілька разів забирав онуку позивача із дошкільного закладу, остання цьому раділа. Про сімейні відносини нічого не було відомо, разом в одному помешканні не бачила.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що працює разом з позивачем у дитячому садку. Була свідком того, як відповідач приходив забирати дитину, останнього знає з 2007 р. У 2013 р. коли помер батько позивача то відповідач був на його похоронах. Була в гостях у сторін в с. Микулинці, та свідком того як сторони в справі поводили себе в будинку як хазяї.

Свідок ОСОБА_8 свідчила, що її чоловік працював разом з батьком позивача на одному підприємстві. Також одного разу коли відвідували батька позивача у м. Вінниці то двері відкрив тоді ще невідомий чоловік - відповідач по справі ОСОБА_10, котрий був представлений батьком позивача у якості зятя своєї дочки - ОСОБА_1 Була разом з сином в квітні 2009 р. в с. Микулинці в гостях на 55-річчі ОСОБА_3. Після 2009 року ще два рази приїздила до с. Микулинці, повідомила, що знає про конфлікт відповідача та позивача і повідомила про те, що у 2015 р. телефонувала до сторін та намагалася їх примирити.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що позивач по справі - ОСОБА_1 є його тещею. Підтвердив, що відповідач у справі був присутнім на хрестинах його дітей. Саме за клопотанням ОСОБА_10 він взяв у якості кумів людей з-поміж місцевих жителів с. Микулинці Літинського району Вінницької області. Додав, що позивач та відповідач, за його думкою, жили як чоловік та жінка. До того ж у період 2010-2013 р. він завіз у с. Микулинці до відповідача власні речі, та речі дитини, іграшки, велосипед що і по даний час знаходиться там же. Пояснив що разом із дружиною, дітьми та ОСОБА_1 особисто приїжджав до відповідача на канікули та вікенд, бачив як ОСОБА_1 господарювалась на городі та у будинку. Одночасно зазначив, що йому відомо про те, що у 2007 р. між батьком позивача та відповідачем виник конфлікт, де останній хотів позбавити життя ОСОБА_6, як наслідок той переїхав з с. Микулинці до доньки в м. Вінницю.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що являється дочкою позивача. З 2002 року разом з нею та мамою однією сім'єю проживав ОСОБА_10, який ставився до неї як до рідної дочки, переймався її вихованням, дарував коштовні подарунки. Зауважила, що відповідач неодноразово був присутній на таких важливих для неї подіях як: перша реєстрація шлюбу у 2008 році, святкування весілля, хрестини дитини та інш. У 2006 р. відповідач переїхав разом з дідом - батьком позивача, проживати в с. Микулинці. Однак через рік, після конфлікту із відповідачем дід повернувся жити до своєї дочки - позивача в справі, в м. Вінницю у квартиру по вул. Київській.

Свідок ОСОБА_19 повідомив, що сім років назад робив ремонтні та будівельні роботи в будинку ОСОБА_3. Бачив у цьому будинку позивача, знає її ім'я - Люда.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що у 2013-2014 роках допомагав відповідачу на його присадибній ділянці в с. Микулинці по 2-3 години в день у робочі дні та бачив одного разу жінку вдома на кухні, можливо позивача.

Свідок ОСОБА_21, котра є сестрою відповідача в справі, підтвердила, що сторони жили у незареєстрованому шлюбі близько 11 років, спочатку разом по АДРЕСА_6 близько трьох років де вона близько семи разів була у них в гостях. ЇЇ брат ОСОБА_3 представляв своїй матері та іншим людям ОСОБА_1 як дружину. Позивач ОСОБА_1 приїжджала в придбаний будинок в с. Микулинці на вихідні дні, постійно готувала, прибирала, працювала на городі, де ОСОБА_21 часто її там зустрічала за роботою. Також 20.04.2009 р. на 55-річчі відповідача була присутня позивач. У січні 2013 році свідок була присутня на хрестинах малолітньої онуки позивача. Неодноразово позивач зверталась до неї задля медичної допомоги відповідачу. У 2010 році позивач та відповідач були сватами на сватанні старшої дочки свідка ОСОБА_22. До того ж ОСОБА_3 передавав продукти харчування своїй сестрі із с. Микулинці в м. Вінницю через ОСОБА_1 Останній раз бачила позивача три роки тому, коли провідувала брата в с. Микулинці, позивач в цей час готувала їжу.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні пояснила, що у 2006-2007 роках її дитина ходила на додаткові заняття до позивача, свідок проживає коло позивача за адресою АДРЕСА_3. У серпні 2009 року була в с. Микулинці, де бачила на городі позивача, знає що в хазяйстві буди кролі та кури. Відповідача за місцем проживання позивача в м. Вінниця бачила 2 рази. Вже з 2006 р. відповідача у квартирі позивача не бачила. Однак, суд критично оцінює дані пояснення та не бере їх до уваги, оскільки вони давались у наступному судовому засіданні через тиждень після того, як її чоловік - ОСОБА_14 дав показання у судовому засіданні часом раніше.

Таким чином покази свідків в сукупності дозволяють стверджували, що між сторонами дійсно існували фактичні подружні відносини, оскільки починаючи з 2002 року вони проживали однією сім'єю як чоловік та жінка, хоча офіційно свій шлюб не оформлювали, і всі оточуючі сприймали їх як сім'ю, із спільними правами та обов'язками, а тому існують вагомі підстави вважати що їх відносини мали ознаки шлюбно-сімейних.

Покази зазначених свідків у суду не викликають сумнівів і в сукупності з іншими доказами доводять факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_10 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу протягом 11 років 6 місяців.

До того ж зазначений факт підтверджується тією обставиною, що стороною позивача в останньому судовому засіданні було надано оригінал свідоцтва про народження відповідача та свідоцтво про розірвання попереднього шлюбу (який позивач отримала в органах РАЦС за дорученням відповідача), котрі зберігалися у позивача, проте відповідачем не обгрунтовано та не надано доказів, що зазначені документи були викрадені, що у свою чергу свідчить про певний рівень довіри котрий існував між сторонами на час спільного проживання.

Пояснення свідка ОСОБА_24 суд не приймає до уваги, оскільки він зазначив, що позичав кошти батьку позивача на придбання будинку, однак це не підтверджується будь-якими доказами окрім усних пояснень.

Суд також критично оцінює показання свідків, які виступили з боку відповідача - ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 стосовно того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не жили однією сім'єю, лише мали тимчасові відносини притаманні стороннім чоловікові та жінці, які не перебувають у шлюбі, оскільки вказані свідки давали свої пояснення неоднозначно та з протиріччями, були невпевненими та плуталися, і не були обізнані щодо обставин сімейного та особистого життя відповідача (а деякі опосередковано знали самого відповідача). Окрім того покази вказаних свідків спростовуються показами інших свідків.

Поснення свідка ОСОБА_30, котрий повідомив, що продав будинок раніше належний його батькам по АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області, ОСОБА_3 котрий і здійснював з ним розрахунок, судом в цій частині не беруться до уваги, оскільки спростовуються договором купівлі-продажу будинку серії ВММ № 366253 від 24.12.2009 р. , де продавцем зазначена інша особа - ОСОБА_31 (том 1 а.с. 68). Однак судом враховуються його пояснення, згідно з яких: свідок ОСОБА_30 з відповідачем знайомий з 1990-их років. Зі слів відповідача знає, що сторони жили разом близько 11 років; бачив позивача неодноразово в автобусі котрий прямував в с. Микулинці, так і в самому будинку; неодноразово бачив позивача у спірному будинку і після того, як будинок був проданий та нотаріально оформлений у 2009 році.

Факт сумісного проживання та деякі епізоди із сумісного життя позивача та відповідача, святкування разом із гостями загальних, сімейних свят, також підтверджується фотокартками різних періодів часу долучених до матеріалів справи, зміст яких пояснено позивачем у судовому засіданні та не заперечено відповідачем (заперечено тільки представником відповідача) (том 1, а.с. 9,10, 52).

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Втім, відповідачем ОСОБА_32 не доведено обставини, на які посилається його захисник в своїх запереченнях, не надано беззаперечних даних на підтвердження наведеного, хоча за приписами ст.60 ЦПК України, це є його обов'язком.

За таких обставин, суд вважає доведеними належними та допустимими доказами ту обставину, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з серпня 2002 року по лютий 2014 року проживали сумісно однією сім'єю без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільними інтересами, турботами, побутом, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, придбавали майно, мали взаємні права та обов'язки, а тому в розумінні ст.3 СК України, усі зібрані у справі докази вказують на те, що позивач та відповідач складали сім'ю.

Що стосується вимоги позивача про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до ч.1 ст.15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах ВС України від 04 квітня 2011 року по справі № 3 - 18 цс 11.та від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21.12.2007 року, встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути, жилі й садові будинки.

Згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_10 24.12.2009 року, тобто під час перебування у фактичних шлюбних відносинах із позивачем ОСОБА_1, придбав у ОСОБА_31 житловий будинок по АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області (том 1 а.с. 68).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена щодо режиму майна осіб, які живуть без реєстрації шлюбу, в постанові від 08.06.2016 року в справі №6-2253цс15, Верховний Суд України зазначив, що визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання правового режиму такого майна, суди зазвичай, встановлюють факти придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття - кошти, за які таке майно було набуте, а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Враховуючи ту обставину, що позивачем ОСОБА_1 детально та послідовно було роз'яснено суду обставини придбання будинку, пояснено джерело коштів для придбання будинку, обґрунтовано та доведено наявність у неї самостійного доходу з 17.06.1997 р. до часу здійснення придбання будинку та його ремонту (а.с. 6), а також беручи до уваги, що відповідач не довів протилежного, зокрема факту придбання ним спірного будинку власним коштом та наявності у нього самостійного доходу (заробітку), суд дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання будинку за АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Суд звертає увагу, що при прийнятті рішення також враховане, що сторонами у справі не заперчувалося, а також третьою особою під час судових дебатів повідомлено, що на території спірного домоволодіння по даний час знаходиться домашнє устаткування (речі, меблі, посуд, дітячі іграшки та інше) належне ОСОБА_1

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21.12.2007 р., у разі коли жоден із подружжя не вчинив дії, передбачені в статті 365 ЦК України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальними частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Саме про такий поділ спільного сумісного майна - спірного домоволодіння, заявила позивач ОСОБА_1 у своєму позові, просила визнати її право власності на 1/2 ідеальну частку у будинку за АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області.

Так, відповідно до ст.11 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням вимог матеріального права, зокрема ст.ст. 355, 357 ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? ідеальну частку будинку, яке вона просила визнати об'єктом спільної сумісної власності з відповідачем ОСОБА_10, як набуте ними під час їх спільного сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ними, є обґрунтованими, щодо будь-якого іншого майна, позовні вимоги не заявлені, а тому, виходячи з рівності часток сторін у їх спільному сумісному майні, право власності позивача підлягає судовому захисту, шляхом визнання за позивачем ? ідеальної частки будинку по АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області.

Судом при прийняті рішення не було враховано посилання сторони відповідача на висновок, котрий міститься в постанові Верховного суду України в справі № 6-97цс11 від 20.02.2012 р., згідно з якою, подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Суд не вважає за можливе застосувати зазначену правову позицію оскільки вона лежить поза межами її застосування ( позиція стосується офіційно зареєстрованих шлюбів, а суть позову - перебування осіб у шлюбі без реєстрації).

Також не беруться до уваги посилання сторони відповідача на ту обставину, що позивачем пропущено строк позовної давності з наступних підстав.

Так, згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ст. 72 Сімейного Кодексу України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Проте, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження існування обставин, які б свідчили про порушення права власності позивача на спірний будинок (намагання продати майно без згоди іншого співвласника, перешкоджання у користуванні цим майном, тощо). В суду тільки наявна інформація (із показань свідків та сторони), що новий 2014 рік позивач разом з донькою та онуками зустрічала в спірному будинку та у лютому 2014 року погіршились відносини між сторонами. Отже, доводи відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставними і необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи.

На час розгляду справи в суді, вказані відносини регулювалися Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року.

Згідно статті 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (написання заяви) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, з огляду на вимоги ст.84 ЦПК України та вказану постанову КМУ, витрати, пов'язані з правовою допомогою, відшкодовуються стороні за час роботи (представництва) безпосередньо у суді.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 травня - 1450 гривень.

Судові засідання, у яких брав участь представник позивача - адвокат Білан В.В. відбувалися: 11.11.2016 р. (том 1 а.с. 75-79), 23.112016 р. (том 1 а.с. 103-159), 02.12.2016 р. (том 1 а.с. 190-267), 20.12.2016 (том 2 а.с. 6 - 85), 04.01.2017 р. том 2 а.с. 103-186), які загалом тривали 17 год. 36 хв.

За змістом ч.1ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до разрахунку вартості адвокатських послуг від 04.01.2017 р. адвокат Білан В.В. повідомляє, що вартість його послуг за надання допомоги позивачу ОСОБА_1 складає 3480 грн. (том 2 а.с. 99).

Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати в сумі 3480,00 грн., виходячи із того, що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи становить 1450 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, і складає 580,00 грн. Представник позивача приймав участь в судових засіданнях 17 годин 36 хвилин, що в перерахунку на гонорар складає 10068 грн., отже представнику позивача лише за участь в судових засіданнях підлягає сплаті значно більша сума, ніж пред'явлена до стягнення.

Підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 також сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. (551,20 грн ( том 1 а.с. 1) + 551,20 грн. (том 1 ас. 23).

Що стосується суми сплаченого судового збору у сумі 110,00 грн. ( том 2 а.с. 97), то зазначену суму судового збору необхідно повернути позивачу, оскільки зазначена сума являється надмірно сплаченою.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 16, 256, 355, 357 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 3, 63, 69, 72, 74 Сімейного Кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», № 3477-ІV від 23 лютого 2006 року, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», враховуючи правові положення викладені у Протоколі № 7 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21.12.2007 р., постановах Верховного суду України по справі № 3 - 18 цс 11 від 04 квітня 2011 року, у справі №6-107 цс 12 від 07.11.2012 року та у справі №6-2253цс15 від 08.06.2016 року, рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Джонсон проти Ірландії» (від 18.12.1986 р.), "Бочаров проти України" (від 17 червня 2011 року), суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2002 року по лютий 2014 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати житловий будинок літера "А" загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., веранду літера "а", сарай-літню кухню "Б", сарай "В", погріб "п/В", убиральню "Г", огорожу № 1-3, криницю № 4, що розташовані за адресою АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області, спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку із господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області.

Стягнути зі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 09 серпня 2001 року, ІПН НОМЕР_1) жителя АДРЕСА_5 Літинського району Вінницької області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Замостянським РВ УДМС України у Вінницькій області 27 травня 2015 р., ІПН НОМЕР_2) жительки АДРЕСА_4, 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп. у відшкодування витрат зі сплати судового збору та 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) грн. у якості компенсації витрат за надання правової допомоги.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Літинському районі Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, надмірно сплачений судовий збір у розмірі 110 (сто десять) грн.., що сплачений згідно квитанції за № 0.0.680475757.1 від 02.01.2017 року в ГУ ДКСУ у Вінницькій області.

Рішення можу бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Гопкін П. В.