АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1595/16-ц 22-ц/774/889/К/17
Справа № 193/1595/16-ц Головуючий у першій
Провадження № 22-ц/774/889/К/17 інстанції Зімін М.В.
Категорія - 27 (III) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргув обґрунтування якого вказав, що 23 квітня 2013 року він уклав із відповідачем договір позики, згідно з яким передав останньому грошові кошти в сумі 3000,00 (три тисячі) USD, з умовою їх повернення до 30 серпня 2013 року.

Договір укладено в простій письмовій формі.

Усне звернення позивача до відповідача щодо повернення суми коштів за розпискою від 23.04.2013 року було проігноровано відповідачем двічі, тому позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 на свою користь борг у розмірі 74460,00 грн., суму процентів у розмірі 31751,73 грн., суму інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 67210,37 грн., 3% річних у розмірі 6511,68 грн. та суму судового збору у розмірі 1799,34 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 23 квітня 2013 року в розмірі 74460,00 грн., суму процентів у розмірі 31751,73 грн., суму інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 67210,37 грн., 3% річних у розмірі 6511,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_4витрати по сплаті судового збору в сумі 1799,34 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Так, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з оригіналу розписки неможливо встановити, що грошові кошти в розмірі 3000 доларів США відповідач отримав саме від позивача ОСОБА_4, оскільки прізвище особи, що надала кошти, в розписці зазначено нерозбірливо.

Також представник відповідача зауважує, що в момент вчинення правочину, а саме передачі 3000 доларів США, були порушені норми ст. 203 ЦК України, тому він є недійсним та в розписці відсутнє застереження про повернення отриманих коштів.

Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача відсотки, оскільки це не було передбачено розпискою, та 3% річних і індекс інфляції, оскільки борг визначений в іноземній валюті.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що сума заборгованості за позикою, за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, становить 74460 грн., та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає як вказана сума боргу, так і проценти, сума інфляційного збільшення заборгованості та 3 % річних.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики, процентів та 3% річних, проте не може погодитися із стягненням інфляційного збільшення заборгованості, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23 квітня 2013 року відповідач взяв в борг у позивача суму коштів 3000,00 (три тисячі) USD, зобов'язавшись повністю повернути позику в термін до 30 серпня 2013 року, що підтверджується розпискою (а.с.16).

Укладений договір позики є реальним, зміст розписки підтверджує зобов'язання позичальника повернути грошові кошти, справжня правова природа правовідносин сторін відповідає обставинам позики. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Отже, встановивши, що між сторонами укладено договір позики, в підтвердження чого в матеріалах справи наявна письмова розписка про це, яка містить посилання на те, що кошти отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_4 у визначений строк до 30 серпня 2013 року, й враховуючи відсутність належних та допустимих доказів повернення коштів боржником колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, дійшов правильного висновку про наявність у відповідача невиконаного зобов'язання з повернення суми боргу.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що з оригіналу розписки неможливо встановити, що грошові кошти в розмірі 3000 доларів США відповідач отримав саме від позивача ОСОБА_4, оскільки прізвище особи, що надала кошти, в розписці зазначено нерозбірливо не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Так, з тексту розписки вбачається, що одна сторона (позикодавець) - ОСОБА_4 передав у власність другій стороні (позичальникові) - ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США на строк до 30.08.2013 року. Посилання представника відповідача на нерозбірливий почерк в розписці не є підставою вважати, що грошові кошти не були передані.

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої був досліджений в судді першої інстанції, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того слід зауважити, що ні відповідач, ні його представник, посилаючись на невідповідність розписки, та нерозбірливість почерку, не заявляли жодних клопотань з цього приводу.

Доводи представника відповідача про те, що в момент вчинення правочину, а саме передачі 3000 доларів США, були порушені норми ст. 203 ЦК України, тому він є недійсним та в розписці відсутнє застереження про повернення отриманих коштів не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд першої інстанції, на виконання вимог чинного законодавства вірно встановив, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, а розписка про їх отримання містить всі необхідні складові. Крім того містить термін, до якого відповідач отримав грошові кошти, що і є датою застереження їх повернення.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошима боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно положень ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, які за відсутності іншої домовленості сторін, сплачуються боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання строку їх повернення.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача про безпідставне стягнення процентів, оскільки це не передбачено розпискою та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти від суми позики, оскільки, відповідно до ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Проте, колегія суддів вважає, що на увагу заслуговують доводи апеляційної скарги представника відповідача про безпідставність стягнення судом першої інстанціїіндексу інфляції, з огляду на наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року № 6-771/цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до розписки від 23 квітня 2013 року, відповідач взяв в борг у позивача грошову суму в розмірі 3000 доларів США (а.с.16).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в сумі 67210,37 грн., оскільки грошове зобов'язання було визначено в іноземній валюті, а норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2про стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 67210,37 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4суми інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 67210,37 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: