АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1480/17 Головуючий 1 інст. - Березовська І.В.
Справа № 635/3893/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 березня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», ОСОБА_5 ОСОБА_3 ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

24.05.2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилаючись на ст.345 ЦК України та ст.ст.5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» після остаточних уточнень, просив:

визнати колишню дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 такими, що не проживали без поважних причин більше 6 місяців в квартирі АДРЕСА_1 і не мали законних підстав на приватизацію вказаної квартири;

визнати недійсним розпорядження органу приватизації Відділу приватизації КП «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року;

визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року, видане на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 Відділом приватизації КП «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказував, що 22 листопада 2010 року відділом приватизації КП «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» було видано розпорядження № 18573 про приватизацію ним та членами його сім'ї (відповідачами 3 і 4) квартири АДРЕСА_2, а 29 грудня 2012 року було виготовлено свідоцтво про право власності на вказану квартиру, згідно якого власниками квартири є він, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зазначене свідоцтво ніким із власників отримано не було. Вважає, що приватизація спірної квартири була здійснена всупереч вимог діючого законодавства, наведеними діями відповідачів порушені його права на користування житлом та його приватизацію.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 вказував, що з 19 листопада 1994 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, від якого мають сина ОСОБА_4, але у 2004 році шлюбні відносини між ними фактично були припинені, із зазначено часу він став проживати із ОСОБА_7, а ОСОБА_3 разом із сином добровільно виїхала із спірної квартири. 16 серпня 2005 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано.

В 2009 році він вирішив приватизувати квартиру АДРЕСА_2. В підготовці та оформлені документів на приватизацію квартири йому допомагала колишня дружина ОСОБА_3 Впри цьому він підписував чисті бланки документів, які йому надавала ОСОБА_3 В подальшому він відмовився від приватизації квартири, ніяких дій для проведення приватизації та оформлення права власності на квартиру не вчиняв, а тому вважав, що приватизація квартири призупинилася.

Про те, що квартири приватизована йому стало відомо при розгляді справи в суді про відновлення реєстрації ОСОБА_8 у спірній квартирі.

Позивач зазначає, що він підписував чисті бланки документів. Разом з тим, відповідно до вимог чинного законодавства засвідчення підписів в заяві на приватизацію квартири повинно відбуватися в присутності наймача та повнолітніх членів сім'ї та при наявності їх паспортів. Натомість, посадова особа ДП «Південна залізниця» за його відсутності здійснила оформлення заяви на приватизацію, в якій були внесені неправдиві дані про його бажання приватизувати квартиру разом з колишньою дружиною та сином. Крім того, в довідці про склад сім'ї були внесені неправдиві відомості, що ОСОБА_3 є його дружиною, в той час як шлюб між ними було розірвано в 2005 році.

Посадові особи КП «Харківське районне БТІ» не отримавши весь перелік документів, передбачений п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, підготували свідоцтво про право власності на квартиру.

Відповідно до п.3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію житла», передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішення відповідних органів приватизації, що приймається не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Разом з тим, місячний термін дійсності заяви та довідки по склад сім'ї закінчився 23 серпня 2009 року, а розпорядження про приватизацію датоване 22 жовтня 2009 року.

Крім того, право на приватизацію житла набувають громадяни, які постійно проживають в ньому. Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживали з 2004 року, а тому права на приватизацію не набули.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та його представник Орда С.Б. підтримали заявлені ним вимоги й наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 заявлених позивачем вимог не визнали, посилаючись на їх безпідставність.

Представник Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» та представник ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» просили в позові відмовити, посилаючись на те, що приватизація спірної квартири була здійснена відповідно вимог діючого законодавства.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26.122016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Суд недійсним розпорядження органу приватизації відділу приватизації КП «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року; визнав недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року, видане на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 відділом приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_2, а також вирішив питання про судові витрати.

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_10 і ОСОБА_4 просять скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, вважаючи його постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянти вказували, що що вони разом з позивачем у передбаченому законом порядку здійснили приватизацію квартири, що саме позивач підписав заяву про приватизацію, що на протязі 2009-2012р.р. всією родиною займалися оформленням приватизаційних документів, а у 2015 році зверталися до міськради з проханням видати їм приватизаційне платіжне доручення для списання житлового чеку. Вважають, що суд однобічно оцінив надані докази, висновки про доведеність позовних вимог зробив на підставі показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_7, не надавши оцінки тій обставині, що рідна мати позивача і його цивільна дружина є зацікавленими особами у вирішенні справи на його користь.

Позивач ОСОБА_5 та адвокат Орда С.Б., діючий в інтересах ОСОБА_5, апеляційній скарги не визнали і просили відхилити, вважаючи рішення законним та обґрунтованим.

Зі свого боку позивач ОСОБА_5 та його представник рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання ОСОБА_3 та їх сина ОСОБА_4 такими, що не проживали без поважних причин більше шести місяців в квартирі АДРЕСА_1 і не мали законних підстав на приватизацію вказаної квартири - не оскаржили.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 і ОСОБА_4, підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представники КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» і ПАТ «Українська залізниця» погодилися з апеляційними скаргами і також проосили їх задовольнити, вважаючи, що приватизація квартири здійснена ОСОБА_3 у відповідності із законом і з їх боку порушень не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а рішення в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у їх задоволенні за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та їх сина ОСОБА_4 такими, що не проживали без поважних причин більше шести місяців в квартирі АДРЕСА_1 і не мали законних підстав на приватизацію вказаної квартири ніким із сторін не оскаржено, то й апеляційний суд не уповноважений на перегляд рішення суду першої інстанції у цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що об'єктом цивільно-правового спору є однокімнатна квартира № 2 загальною площею 33,0 м.кв. розташована на першому поверсі в будинку АДРЕСА_2

Згідно розпорядження Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року прохання наймача ОСОБА_5 про передачу у спільну сумісну власність йому та членам його сім'ї квартири АДРЕСА_2 задоволено. На підставі розпорядження Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року 29 грудня 2012 року видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2.

На момент приватизації житла відповідачі ОСОБА_3, позивач ОСОБА_5 та їх неповнолітній син ОСОБА_4 були зареєстровані в спірній квартирі.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним розпорядження органу приватизації - відділу приватизації КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №18573 від 22.10.2009 року та про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 29.12.2012р., видане вказаним органом на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, на квартиру АДРЕСА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у спірному приміщенні не проживали постійно більше шести місяців і цей факт підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_7, а так як за змістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» участь у приватизації житла мають право лише особи, які постійно в ньому проживають, то приватизація відповідачами спірного житлового приміщення здійснено незаконно.

Проте з таким рішенням апеляційний суд погодитися не може у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Статтею 65-1 Житлового кодексу УРСР передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Правові основи приватизації житла, як одного із засобів набуття його у власність, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п. 5, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду про доведеність позивачем факту постійного не проживання відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 більше шести місяців без поважних причин у спірному приміщенні на момент приватизації, а також про прийняття органом приватизації рішення на підстав недійсних документів, оскільки у передбаченому законом порядку позивачем ці обставини не доведені шляхом надання належних та допустимих доказів.

З матеріалів справи вбачається, а сторонами не оспорюється та обставина, що позивач ОСОБА_5 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 19.11.1994 року, від шлюбу мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, були зареєстровані в спірній квартирі і проживали однією сім'єю до 2004 року, однак у подальшому шлюбно-сімейні відносини погіршилися, а 16.08.2005 року шлюб розірвано.

Як вбачається з наданих позивачем та відповідачами письмових доказів розпорядження від 22.10.2009 року керівника органу приватизації про задоволення заяви ОСОБА_5 та доручення відділу приватизації при КП «ХРБТІ» оформити свідоцтво про власність на житло здійснено на підставі письмової заяви уповноваженого ОСОБА_5, погодженої з членами його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4, підпис яких посвідчено начальником Харківської дистанції колії (балансоутримувача будинку), довідки про склад сім'ї заявника, копій паспортів та свідоцтва про народження неповнолітнього ОСОБА_4, розрахунку площі, довідки про ІНН, довідки ВАТ «Ощадбанк» про невикористання житлових чеків, довідки Харківської дистанції колії Південної залізниці про віднесення приміщення до об'єктів приватизації - тобто повний перелік документів, які свідчать про наявність у наймача та відповідачів права на приватизацію займаного ними житлового приміщення.

Жодних даних, які б свідчили про існування обставин, наявність яких є підставою для відмови у приватизації житлового приміщення, подані до органу приватизації матеріали не містять.

Позивач не оспорює той факт, що у адресовані директору КП ХР БТІ заяві від 22.07.2009р. від його імені про приватизацію квартири міститься його підпис.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача в тій частині, що на момент прийняття рішення про приватизацію квартири його волевиявлення на здійснення приватизації було відсутнє, так як він, начебто, до того часу передумав і був впевнений, що орган приватизації не буде розглядати заяви, які не розглянуті протягом одного місяця.

Ці доводи не впливають на законність прийняття органом приватизації рішення за зверненням наймачів, оскільки законом не передбачено обов'язку органу приватизації викликати заявник і переконуватися у дійсності його намірів.

Навіть за умови доведеності посилань ОСОБА_5 на те, що він передумав і станом на 22.10.2009 р. уже не мав бажання приватизувати квартиру, у нього не було об'єктивних перешкод повідомити про це орган приватизації у такий же спосіб, у який він три місяці раніше заявив про бажання здійснити приватизацію квартири.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача про фальсифікацію документів про приватизацію, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження цих обставин, а копія наданої ОСОБА_5 заяви від 08.11.2016р. начальнику відділу поліції ГУНП України в Харківській області про підробку документів підтверджує лише факт подачі такої заяви.

Встановленим та доведеним у розумінні ст.61 ЦПК України є лише та обставина, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14.06.2016 року скасоване за нововиявленими обставинами рішення цього ж суду від 21.10.2014р. у цивільній справі № 635/6728/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.10.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5 відхилена, а рішення районного суду від 14.06.2016р. залишене без змін.

Таким чином, станом на час вирішення справи судом першої інстанції, а також і на час його перегляду апеляційним судом відсутній встановлений повноважним органом факт, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 без поважних причин більше шести місяців до моменту приватизації, як стверджує позивач, не проживали в спірному житловому приміщенні.

В рішенні суду від 14.06.2016р., яке набрало законної сили, зазначено, що ОСОБА_3 і їх син ОСОБА_4, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_5 вказували, що через прояви фізичного насильства в сім'ї з боку ОСОБА_5 вони змушені були переїхати з вказаної квартири, однак іншого власного житла не мають.

Згідно цього ж рішення ОСОБА_5 тимчасову згоду на приватизацію квартири пояснив чоловічою слабкістю в період перемир'я. (т.1 а.с.162).

На користь цієї версії свідчить і надана відповідачем ОСОБА_3 копія довіреності від 25.05.2009р., якою ОСОБА_12 передав автомобіль і право користування ним ОСОБА_5 і ОСОБА_3, а також копія рішення Харківського районного суду Харківської області від 18.09.2015 року про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Нерозбірливість ОСОБА_5 у стосунках з жінками завдала йому ускладнень у житті, проте орган приватизації державного житлового фонду і балансоутримувач житлового будинку, в якому знаходиться спірна квартира, у цьому не винні і немає передбачених законом (ст.ст. 203, 215 ЦК України) підстав перекладати на них відповідальність за небажану для ОСОБА_5 у подальшому приватизацію житлового приміщення.

Належних доказів, які б давали передбачені законом підстави для задоволення позову, ОСОБА_5 не надано, однак суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про часткове задоволення його позову, дійшовши при цьому до висновку, який суперечить його ж рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та їх сина ОСОБА_4 такими, що не проживали без поважних причин більше шести місяців в квартирі АДРЕСА_1 і не мали законних підстав на приватизацію вказаної квартири.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2016 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 скасувати і ухвали нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», ОСОБА_5 ОСОБА_3 ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський