Справа № 639/4617/16
2/639/183/17
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, Міністерство оборони України, третя особа ОСОБА_3 про визнання права користування житлом, -

ВСТАНОВИВ :

7 червня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, Міністерства оборони України, третя особа: ОСОБА_3, та просить ухвалити рішення на підставі якого, визнати за нею та неповнолітнім сином, дитиною-інвалідом ОСОБА_2 право користування двома кімнатами № 717 і № 718 в будинку № 46 по вулиці Володарській в м. Харкові, визнавши її наймачем вказаних кімнат.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що 25 липня 2001 року вона та її чоловік ОСОБА_3, та їх син ОСОБА_2, отримали дві кімнати № 717 і № 718 в будинку № 46 по вулиці Володарській (нова назва Семінарська) в м. Харкові. Вказаний будинок знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України. (далі КЕЧ). Вони були зареєстровані та вселилися у вищевказані кімнати. Після вселення вони зробили в кімнатах ремонт та кожного місяця оплачували комунальні платежі за користування двома кімнатами № 717 і № 718, які надавав їм відповідач. У вересні 2012 року її чоловік, ОСОБА_3, вирішив припинити їх шлюбні стосунки та переїхав до іншого житла. Вона з дитиною-інвалідом залишилася проживати в зазначених кімнатах, вона продовжує оплачувати за них комунальні послуги, тобто несе тягар її утримання. В кімнатах знаходиться все належне їй та дитині майно, документи, особисті речі. Іншого житла у неї з сином немає. Позивач вважає, що оскільки , конклюдентними діями з її сторони та зі сторони відповідача було фактично укладено договір найму вказаних житлових приміщень, тому є підстави для визнання за нею права користування вказаним житловим приміщенням. У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до начальника КЕЧ із заявою про переведення особового рахунку на кімнати № 717 і № 718 в будинку № 46 по вул. Володарській в м. Харкові на її імя, але отримав відмову. Позивач зазначила, що ОСОБА_3 має вислугу на військовій службі 20 років, тому вона вважає, що має право на вищевказані кімнати, як на постійне місце проживання разом з дитиною-інвалідом ОСОБА_2.

Позивач та її представник ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.05.2016 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та надали пояснення відповідні вищенаведеному.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 31.08.2016 року проти позову заперечувала та зазначила, що згідно ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини,незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.2 тієї ж правової норми, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому виходячи з наведених правових норм, беручи до уваги, що позивач не проживає з батьком дитини, ОСОБА_3 мав бути заявленим не в якості третьої особи, а відповідачем у справі. Адже саме батьки зобовязані піклуватись про своїх дітей і забезпечувати їх житлом, а позивач навіть не зазначила місце фактичного проживання батька дитини, перекладаючи обовязки по піклуванню за неповнолітньою дитиною з батька дитини на державну установу, яка має зовсім інше призначення. Також, згідно абз. 1 п. 1.3. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, жилим приміщенням, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року № 737 «Забезпечення жилим приміщенням здійснюється шляхом: надання службових приміщень військовослужбовцям; надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби …». Згідно абз. 3 зазначеної правової норми: «Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства». Відповідно до наведених правових норм, військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сімї: дружині та сину, що є позивачами у даній справі, було виділено службове житло: дві окремі кімнати № 717 і № 718 в будинку № 46 по вул. Семінарській (колишня вул. Володарського) в м. Харкові (гуртожиток сімейного типу). Згідно абз. 2 п. 3.16 вищезазначеної Інструкції, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сімї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Як зазначила позивач, шлюбні відносини з ОСОБА_3, який є військовослужбовцем і якому надавалась житлова площа, були розірванні ще у вересні 2012 року, а отже позивач перестала бути членом сімї військовослужбовця, з відповідними правовими наслідками. Згідно абз. 5 п. 3.15 Інструкції, оформлення ордера на імя дружини дозволяється тільки у разі, якщо при вибутті військовослужбовця до нового місця служби в службовій квартирі залишається проживати дружина (чоловік), яка (який) також є військовослужбовцем. Позивач не є військовослужбовцем, а отже не має права на переоформлення ордеру, та одночасно і на визнання її наймачем зазначених кімнат. Крім того, згідно абз. 1 п. 3.10 Інструкції: «Службове жиле приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сімї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця). Виходячи з наведеної правової норми, неповнолітній син позивача та військовослужбовця ОСОБА_3 ОСОБА_2 має право на проживання на житловій площі батька, але сам син, а не колишня дружина. Згідно абз. 2 п. 3.1. Інструкції, надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей здійснюється після здавання ними жилої площі отриманої від МО України, яку вони займали за попереднім місцем служби. Згідно абз. 1 п. 1.9 Інструкції, жилі приміщення, які звільняються військовослужбовцями та особами, звільненими з військової служби у звязку з наданням їм іншого жилого приміщення за рахунок фондів МО України, незалежно від належності будинків розподіляються між військовослужбовцями та особами, звільненими з військової служби, які потребують отримання жилого приміщення в цьому гарнізоні. Виходячи з наявних матеріалів справи та наведених вимог чинного законодавства, батько дитини ОСОБА_3, розуміючи ці правові наслідки, залишається зареєстрованим на зазначеній житловій площі, не заявляє про розірвання шлюбу з позивачем і не ставить питання про виселення позивача зі службової житлової площі, яка була виділена йому, як військовослужбовцю і обліковується за ним. Що стосується заявлених позовних вимог, то заявляючи про розірвання шлюбу з військовослужбовцем, позивач втрачає право користування житловою площею і, тим більше, не має права на визнання її наймачем службового житла, виділеного військовослужбовцю.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не повідомив. Приймав участь у попередніх судових засіданнях, надавав пояснення по позову та пояснив, що вважає позов обґрунтованим, підтвердив пояснення , які надала позивач у справі. Також пояснив , що на теперішній час не зареєстрований у спірній квартирі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача,представника відповідача,третьої особи, дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні в повному обсязі, виходячи з наступних обставин.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно абз. 1 п. 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом : надання службових приміщень військовослужбовцям; надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби.

Згідно абз. 3 п. 1.3. 3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), військовослужбовці строкової служби та члени їх сімей, які проживають разом з ним, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Так, судом встановлено, що військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сімї: дружині та сину, що є позивачами у даній справі, 25 липня 2001 року було виділено службове житло: дві окремі кімнати № 717 і № 718 в будинку № 46 по вул. Семінарській (колишня вул. Володарського) в м. Харкові (гуртожиток сімейного типу) (а.с.8).

З довідки з місця проживання про склад родини та реєстрації вбачається, що позивач ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 були зареєстровані за вказаною вище адресою 25.07.2001 року . /а.с.8/.

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано . /а.с.30/.

Як пояснив третя особа ОСОБА_3 з 2012 року він у спірних кімнатах не мешкає , а з 2016 року зареєстрований за іншої адресою.

Пояснення ОСОБА_3 підтверджуються рішенням суду від 10 травня 2016 року , з якого вбачається, що причиною розірвання шлюбу відсутність між ними шлюбно-сімейних відносин протягом трьох років

У п. 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» зазначено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сімї, якщо інше не передбачено законодавством. Аналогічне положення міститься в п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401).

Згідно абз. 2 п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сімї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

Як зазначалося вище шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 10 травня 2016 року , а отже позивач перестала бути членом сімї військовослужбовця.

Згідно абз. 5 п. 3.15 Інструкції Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), оформлення ордера на імя дружини дозволяється тільки у разі, якщо при вибутті військовослужбовця до нового місця служби, в службовій квартирі залишається проживати дружина /чоловік/,яка є також військовослужбовцем.

Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, а отже не має право на переоформлення ордеру, та визнання її наймачем кімнат № 717 і № 718 в будинку № 46 по вулиці Володарській (нова назва Семінарська) в м. Харкові.

Згідно абз. 2 п. 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401),службове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сімї , які проживають разом з ним /у тому числі на дружину /чоловіка/ і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця.

Представник відповідача не оспорює право на проживання неповнолітнього сина військовослужбовця ОСОБА_3 ОСОБА_2, 2.04. ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як встановлено судом неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований та мешкає у спірних кімнатах, його право на проживання ніким не порушується ,питання про його виселення відповідачем ніколи не ставилося, а тому на думку суду вимоги , заявлені позивачем ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ,є передчасними.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 174, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 64,65 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова