П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Головуючого Сімоненко В.М.,
Суддів Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
Лященко Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Київської міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на майна, визнання права вимоги за договором інвестування та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою за заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що його батькові ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. за № 6481 від 30 жовтня 2002 року, та квартира АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 126466.

Крім того, позивач ОСОБА_5 зазначав, що його батько ОСОБА_7 1 вересня 2005 року уклав з Державним науково-виробничим підприємством «Центр Будінвест» (далі - ДНВП ««Центр Будінвест») договір № 26 про будівництво квартири АДРЕСА_2 та сплатив грошовий внесок у рахунок вартості квартири в сумі 1 млн. 074 тис. 915 грн 20 коп. і договір № 13/п про інвестування будівництва машиномісця на автостоянці, розташованій у цьому житловому будинку, та сплатив грошовий внесок у рахунок вартості машиномісця 50 тис. 500 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Оскільки на час смерті батька ОСОБА_5 був неповнолітнім, у його інтересах до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася його мати ОСОБА_10, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на майно померлого.

Згодом ОСОБА_5 стало відомо, що квартирою АДРЕСА_2 заволоділи невідомі особи та внаслідок шахрайських дій здійснили продаж зазначеної квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_11 та ОСОБА_6

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування після смерті батька, а також визнати за ним право вимоги на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 та на машиномісце на автостоянці за вказаною адресою, визнати право власності на зазначені квартиру та машиномісце, витребувати квартиру АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_6

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 травня 2014 року між ним та ОСОБА_11

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди у допуску до спірної квартири, чим порушує його права як власника, ОСОБА_6 просив суд усунути перешкоди в користуванні житлом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_5 як спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 право вимоги на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 за договорами від 1 вересня 2005 року № 26 та № 13/п про пайову участь у будівництві житлового будинку, укладеними між ОСОБА_7 та ДНВП «Центр Будінвест», а також на машиномісце на автостоянці за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 3 лютого 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 та на машиномісце на автостоянці за цією ж адресою про визнання права власності на зазначену квартиру та машиномісце про витребування з незаконного володіння ОСОБА_6 вказаної квартири та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_5 в цій частині відмовлено. Позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні спірною квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

7 вересня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 182, 328, 331, 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», статей 24, 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підтвердження своїх доводів заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 та 25 лютого, 1, 9 та 22 квітня 2015 року та постанови Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року (№ 6-131цс13) та 7 жовтня 2015 року (№ 6-641цс15), в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

У зв'язку із цим ОСОБА_6 просить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року скасувати й залишити в силі рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 лютого 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі судові рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті свого батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час смерті батька ОСОБА_5 був неповнолітнім, в його інтересах до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася його мати ОСОБА_10, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на майно померлого.

Установивши, що у ОСОБА_5 відсутні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_1, що позбавило нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом, а також урахувавши, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги на майно померлого ОСОБА_7, якому за життя належали спірні квартири, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування на вказані спірні квартири на підставі статей 216, 388, 392, 1261, 1268 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в цій частині до апеляційного суду не оскаржувалось, також не переглядалось в касаційному порядку.

Суд першої інстанції, установивши, що реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 здійснена 22 травня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, дійшов висновку, що зазначена квартира вибула із власності спадкодавця поза його волею, у зв'язку із чим визнав за позивачем право власності на неї та задовольнив вимоги про витребування майна з незаконного володіння відповідача ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права вимоги на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 та машиномісце на автостоянці за вказаною адресою, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем першої черги на майно померлого ОСОБА_7, який набув право власності на спірне майно на підставі договорів про пайову участь у будівництві житлового будинку від 1 вересня 2005 року № 13/п та № 26, укладених між ОСОБА_7 та ДНВП «Центр Будінвест».

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції, враховуючи незаконність відчуження спірної квартири, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 та машиномісце на автостоянці за цією ж адресою про визнання права власності на зазначені об'єкти нерухомості, про витребування з незаконного володіння ОСОБА_6 вказаної квартири та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 і відмовляючи в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_5 та задовольняючи позов ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності доказів виконання спадкодавцем зобов'язань щодо оплати вартості об'єктів будівництва за договорами від 1 вересня 2005 року № 13/п та № 26. Тому суд вважав, що за відсутності доказів набуття спадкодавцем за життя права вимоги на право власності на об'єкти будівництва, відсутні підстави вважати, що таке право може бути об'єктом спадкування спадкоємцем.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 червня 2016 року, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції та залишивши в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги на майно померлого ОСОБА_7, який набув право власності на квартиру АДРЕСА_2. Оскільки спірна квартира вибула з власності спадкодавця поза його волею, позовні вимоги про визнання за позивачем права вимоги на оформлення права власності на спірну квартиру та визнання за ним права власності на неї з витребуванням майна з незаконного володіння відповідача ОСОБА_6 підлягають задоволенню відповідно до статей 1216, частини п"ятої статті 1268, частини третьої статті 1296, статей 1297, 1299, 387 ЦК України.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 та 25 лютого, 1, 9 та 22 квітня 2015 року, на які як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права посилається у своїй заяві ОСОБА_6, суд касаційної інстанції виходив з того, що об'єкт нерухомості, який не введено в експлуатацію та на який спадкодавець за життя не набув в установленому законом порядку права власності, не входить до складу спадщини.

Верховний Суд України у постанові від 5 лютого 2014 року (№ 6-131цс13) зазначив, що визнання в судовому порядку права власності на новостворене майно за позовом, заявленим до особи, яка не оспорює такого права власності, суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України.

У постанові від 7 жовтня 2015 року Верховний Суд України, аналізуючи неоднакове застосування норм статей 331, 1216, 1218 ЦК України, в тому числі в наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 18 та 25 лютого, 1, 9 та 22 квітня 2015 року та постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що право власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна виникає з моменту введення його в експлуатацію та його державної реєстрації, при цьому вимоги про визнання права власності на об'єкт нерухомості повинні заявлятися до особи, яка оспорює чи не визнає таке право.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права, оскільки правові висновки, зазначені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різному матеріально-правовому регулюванні у різних правовідносинах.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року.

Керуючись статтями 355, 3603 та 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті

355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук