Категорія 23Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2017 року у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів оренди приміщення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2В.) звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів оренди приміщення. У позові просила визнати недійсним договір оренди приміщення від 17.07.2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 25.10.2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зазначала, що 17.07.2015 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір оренди приміщень, відповідно до якого орендодавець ОСОБА_3 зобовязується передати орендареві ФОП ОСОБА_2 в строкове платне користування частину приміщень будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м., а орендар зобовязується прийняти це майно та своєчасно сплачувати орендну плату. Даний договір підписано сторонами 17.07.2015 року. Договір вступає в силу з дня підписання та діє до 17.06.2018 року.

У період з 17.07.2015 року по 20.10.2015 року позивачем було зроблено капітальний ремонт приміщення відповідача на загальну суму 280 000 грн.

Після часткового закінчення ремонтних робіт та облаштування приміщення, 25.10.2015 року між позивачем та відповідачем, на заміну попереднього договору, підписано новий договору оренди того ж приміщення, який також датовано 17.07.2015 року.

Однак, на думку позивача, вищевказані договори оренди не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійсними, оскільки: 1) договорами не передбачена форма та порядок сплати орендної плати, її розміру; 2) при укладанні договору було порушено положення ч.2 ст.762, ст.766 ЦК України, п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року «Про удосконалення порядку формування цін», оскільки встановлення та застосування вільних цін на території України здійснюється виключно в національній грошовій одиниці; 3) фактично приміщення, що є обєктом оренди позивачу по акту приймання-передачі передані не були, такий акт сторонами не підписувався, що є порушенням п.п. В та Г п.2.2.2 ст.2 договору; 4) п.п.4.4.1 та п.4.4 ст.4 договорів, в якому зазначено, що сторона, яка достроково розриває договір, зобовязана сплатити іншій стороні 25 % орендної плати за кожен місяць пропорційно до часу, що залишився до закінчення строку дії договору оренди, не відповідає положенням п.2 ч.1 ст.766 ЦК України, яка надає право наймачеві відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків у випадку, якщо наймодавець не передає наймачеві майно; 5) п.3.1.1 протирічить п.6.1., так як розмір орендної плати визначається за період з 25.10.2018 року по 25.10.2020 року, в той же час згідно п.6.1 договору, він діє до 17.06.2018 року, у звязку з чим договір від 17.07.2015 року, який був підписаний між сторонами виконати неможливо.

У подальшому. заявою від 06.10.2016 року про уточнення позовних вимог та заявою від 28.10.2016 року про збільшення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, посилаючись на положення ст.ст.203, 215, 762, 766 ЦК України, просила: 1) визнати недійсним договір оренди приміщення від 17.07.2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 17.07.2015 року, укладеного ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з часу його укладання і на майбутнє; 2) визнати недійсним договір оренди приміщення від 17.07.2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 25.10.2015 року, укладеного ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з часу його укладання і на майбутнє.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

У справі встановлено та не заперечується сторонами, що 17.07.2015 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір оренди приміщень. Відповідно до умов даного договору, зокрема п.п.1.1, 1.3, 3.1, 6.1, орендодавець ОСОБА_3 зобовязується передати орендареві ФОП ОСОБА_2 в строкове платне користування частину приміщень будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м., а орендар зобовязується прийняти це майно та своєчасно сплачувати орендну плату. Приміщення надаються для використання орендарем у підприємницькій діяльності. Розмір орендної плати за перший рік оренди (з 17.09.2015 року по 17.09.2016 року) приміщення та обладнання складає 39 582 грн. в місяць, що еквівалентно 1 800 доларів США по курсу НБУ на день проведення розрахунку, при збільшенні курсу долара до гривні більш ніж на 0,5 % орендна плата перераховується по курсу НБУ станом на день розрахунку. Оплату водопостачання та електроенергії згідно лічильників орендар проводить щомісячно окремо від орендної плати. Витрати та забезпечення автономного опалення проводиться за рахунок орендаря. Розмір орендної плати за наступний період (2 роки 8 місяців, з 17.09.2016 року по 17.06.2018 року) становить по 43 980 грн. щомісячно, що еквівалентно 2000 доларів США щомісячно за курсом НБУ станом на день розрахунку. Орендна плата не нараховується і не сплачується на час проведення ремонту приміщення, але не більше як за два місяці з дня передачі приміщень та майна. Вартість ремонту не може бути меншою, ніж вартість двомісячної орендної плати. Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності орендаря щомісячно до 25 числа поточного місяця. Орендна плата змінюється з урахуванням підвищення курсу долара США. Договір вступає в силу з дня підписання і діє до 17.06.2018 року (а.с.10-13, 121-122, 136-139, 145-150, 163-166, 170-174).

Листом-повідомленням ФОП ОСОБА_2 від 17.04.2016 року повідомлено ОСОБА_3 про розірвання договору з власної ініціативи з 17.06.2016 року (а.с.208).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для задоволення позову та визнання недійсними договорів оренди приміщення немає.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильний висновок суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішніх волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції навів у рішенні обґрунтовані мотиви відмови в позові, з якими судова колегія погоджується, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору оренди приміщення від 17.07.2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 17.07.2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з часу його укладання і на майбутнє, немає, оскільки п.3.1.1 даного договору сторонами погоджено орендну плату за користування приміщенням та узгоджено спосіб та порядок її сплати. Умови договору, згідно якого позивачем визначено розмір орендної плати у гривнях з еквівалентом у доларах США по курсу на день проведення розрахунку, при збільшенні курсу долара до гривні більш ніж на 0,5 % орендна плата перераховується по курсу НБУ станом на день розрахунку відповідає положенням ч.2 ст.524, ч.ч.2, 3 ст.533 ЦК України.

Окрім цього, даний договір був укладений на строк 2 роки 11 місяців (п.6.1 договору), а тому суд вірно зазначив, що відповідно до ст.793 ЦК України він не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Крім цього, помилковими судова колегія вважає також посилання позивача на те, що п.п.4.4.1 та п.4.4 ст.4 оспорюваних договорів, в яких зазначено, що сторона, яка достроково розриває договір, зобовязана сплатити іншій стороні 25 % орендної плати за кожен місяць пропорційно до часу, що залишився до закінчення строку дії договору оренди, не відповідає положенням п.2 ч.1 ст.766 ЦК України, оскільки ці твердження не ґрунтуються на вимогах закону.

Посилання позивача на те, що за спірними договорами майно їй передано не було спростовується матеріалами справи, зокрема вимогами про усунення перешкод в користуванні орендованим приміщенням від 01.06.2016 року та від 07.06.2016 року (а.с.151-154), а також розпискою позивача про передачу ключів від приміщення уповноваженому представнику власника (а.с.109), що вказують на фактичну передачу майна в оренду.

У той же час, відсутність акту прийому-передачі приміщення не свідчить про невідповідність договору оренди від 17.07.2015 року, підписаного сторонами 17.07.2015 року, вимогам закону, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Посилання позивача на те, що приміщення будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м використовувалося позивачем для здійснення підприємницької діяльності, однак таке використання здійснювалося не на виконання договору оренди приміщення, а на виконання усних домовленості позивача та відповідача, судом першої інстанції вірно не взято до уваги, оскільки використання вказаного приміщення здійснювалося після укладання сторонами договору оренди приміщення від 17.07.2015 року.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що позивачем не доведено відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України наявність правових підстав, передбачених законом для визнання недійсним договору оренди приміщення від 17.07.2015 року, підписаного сторонами 17.07.2015 року, а також договору оренди і від 17.07.2015 року, підписаного сторонами 25.10.2017 року, оскільки і щодо цього договору підстави визначені ст. 203, 215 ЦК України відсутні.

Судом першої інстанції правомірно враховано і те, що укладений між сторонами договір оренди приміщення від 17.07.2015 року на даний час розірвано відповідно до п.5.3 договору, про що свідчить лист позивача від 17.04.2016 року, згідно якого вона повідомила відповідача про дострокове розірвання договору оренди з 17.06.2016 року (а.с.108).

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, судова колегія вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2017 року у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів оренди приміщення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис А.Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_5 Шемета

Згідно з оригіналом.

Головуючий А. Ю. Зайцев