Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання правочину недійсним та визнання права власності

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 липня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати недійсним правочин щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченко О.А. № 22424641 від 26.06.2016 р. щодо реєстрації звернення стягнення на зазначену квартиру на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та визнати за нею право власності на квартиру.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вказана вище квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2003 р., в якій разом з нею проживають неповнолітній син - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_5

На початку вересня позивачці стало відомо, що 17.06.2015 р. відбулося відчуження (перереєстрація) права власності на дану квартиру на ім'я ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке прийняте Державним реєстратором Департаменту державної реєстрації МЮУ Марченко О.А. та іпотечного договору від 21.05.2007р., укладеного між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що не відповідають чинному законодавству, оскільки відповідно до Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, згідно з ст. 5 Закону України № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті. Крім того, таке рішення було прийняте державним реєстратором з недотриманням вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 липня 2017 року вимоги ОСОБА_2 задоволені. Судом визнано недійсним правочин щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», також визнано протиправним рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, прийняте державним реєстратором Департаменту державної реєстрації МЮ України Марченком О.А. 26.06.2016 р. за індексним номером 22424641 щодо реєстрації звернення стягнення на спірну квартиру на користь Товариства та визнано за ОСОБА_2 право власності на цю квартиру.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ТОВ «ФК «Вектор плюс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким закрити провадження у справі або відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги Товариство, зокрема, зазначило, що для захисту порушеного права ними обрано позасудовий спосіб врегулювання спору відповідно до застереження в іпотечному договорі, погодженому сторонами, тому ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на ці відносини. Спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не розглядався. Щодо порушення прав неповнолітніх, апелянт зважає на те, що такі особи на момент укладення договору іпотеки, власниками іпотечного майна не були, не користувались нерухомістю та не проживали в ній. Державний реєстратор діяв в межах наданих йому законом повноважень, підставою для прийнятого ним рішення було застереження іпотечного договору, яке в силу ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки. Крім того зазначив, що спори про визнання незаконними рішень державних реєстраторів підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2003 р. належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.6,7).

21.05.2007 р. між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого вказана вище квартира передана в іпотеку банку в якості забезпечення зобов'язання щодо повернення кредиту в іноземній валюті в розмірі 48 000 доларів США строком до 20.05.2017 р. включно (а.с.8).

В подальшому між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами якого разом з відступленням прав вимоги заборгованостей за кредитними договорами від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, визначеними цим договором. ТОВ «ФК «Вектор плюс» стало новим кредитором стосовно позивача та отримало відповідні права вимоги за кредитом.

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.09.2015 р., 17.06.2015 р. відбулося відчуження (перереєстрація) права власності на спірну квартиру з ОСОБА_2 на ім'я ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого Державним реєстратором Департаменту державної реєстрації МЮУ Марченко О.А. та іпотечного договору від 21.05.2007 р. (а.с.11-12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодержателем порушені вимоги ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення та недотримані вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним на виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору в іноземній валюті (споживчого кредиту). Крім того, державним реєстратором не дотримано порядку, встановленого нормами ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей та здійснено перереєстрацію права власності на квартиру, в якій проживав неповнолітній син позивачки, без дозволу органів опіки і піклування.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно статті 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 11 іпотечного договору сторони домовились, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо на день, визначений основним зобов'язанням іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Відповідно до п. 12 договору іпотеки, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

- за рішенням суду;

- у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження та задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 Договору іпотеки.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни, припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ст.11 закону).

Як видно зі змісту договору іпотеки від 21.05.2007 р., він містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Зокрема, відповідно до п. 12.3.1, п. 12.3.2 пп. 12.3 п. 12 договору іпотеки, задоволення вимог здійснюється шляхом:

- передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у пп. 12.3 п. 12 договору іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності іпотеки на підставі положень пп.12.3.1 п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій і рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо повністю виконав основне зобов'язання ;

- продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою відповідно до висновку незалежного експерта.

При цьому договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотеко держателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно.

Таким чином, у відповідності з умовами договору іпотеки позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється шляхом задоволення вимог іпотекодержателя за добровільною згодою сторін, яка виразилась підписанням цього договору.

Суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим прийшов до висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.

За положенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також можливість погасити заборгованість за кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направила ОСОБА_2 за місцем її проживання 06.01.2015 р. В повідомленні зазначила, що пропозиція дійсна протягом 30-ти днів з моменту отримання даного листа (а.с.76).

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримала повідомлення 28.01.2015 р. (а.с. 5) .

Суд першої інстанції вважав недоведеним факт отримання позивачкою цього листа, а відтак і факт виконання Товариством умов іпотечного договору щодо направлення вимоги про усунення порушення щодо виконання зобов'язання.

Проте судова колегія не може погодитись із такими висновками суду, а також із тим, що наведені ним обставини можуть бути підставою для задоволення позову виходячи із такого.

Відповідно до абз. 2 п. 11 іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Тобто вказана норма передбачає повідомлення як іпотекодавця так і інших осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом поряду права чи вимоги на предмет іпотеки про майбутній продаж предмета іпотеки і передбачає наслідки такого повідомлення, а саме можливість купівлі предмета іпотеки особами, які мають зареєстровані у встановленому законом поряду права чи вимоги на предмет іпотеки, а для іпотекодавця наслідки полягають у можливості погодити з іпотекодержателем ціну продажу предмета іпотеки, а також протягом тридцяти днів до моменту укладені договору купівлі-продажу виконати основне зобов'язання.

Вказана стаття не передбачає права іпотекодавця на купівлю у іпотекодержателя предмета іпотеки, а тому його (іпотекодавця) неповідомлення про наступний продаж предмета іпотеки не порушує його прав на купівлю цього предмета іпотеки.

Матеріали справи містять докази того, що іпотекодержатель дотримав вимог ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» та повідомив іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 868 від 17.10.2013 р., для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки іпотекодержатель не надав державному реєстратору документального підтвердження про отримання іпотекодавцем повідомлення, а реєстратор вчинив реєстраційну дію, тим самим його дії є незаконними.

Однак із такими висновками суду не можна погодитись оскільки, вказані норми Порядку передбачають лише обов'язкове надання реєстратору повідомлення про усунення порушень та документ, що підтверджує закінчення 30-денного строку. Надання доказів про отримання іпотекодавцем повідомлення іпотекодержателя Порядком не передбачено.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд не врахував, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в спірному жилому приміщенні, надавши недостовірну довідку та нотаріально посвідчену заяву про те, що укладення договору іпотеки відповідає інтересам сім'ї та не порушує прав третіх осіб.

Згідно листа-повідомлення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.06.2017 р. вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 неповнолітні особи не проживають.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

За таких обставин у суду не було підстав вважати, що державний реєстратор при вчиненні реєстраційної дії вийшов за межі повноважень та у спосіб не передбачений законом.

Колегія суддів вважає також обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначеним законом встановлено заборону примусового (без згоди власника) відчуження нерухомого майна, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті, у випадку, якщо таке майно відповідає визначеним Законом критеріям.

Між тим, підписавши іпотечний договір, іпотекодавець надав власну згоду на відчуження такого майна у позасудовий спосіб шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя у випадку неналежного виконання кредитних зобов'язань. Спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядався, виконавчий напис нотаріусом не вчинявся, тобто примусового стягнення на предмет іпотеки не відбувалось.

Крім того, позивачем не надано доказів, які свідчили б про відповідність предмету іпотеки критеріям, визначеним Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення. За таких обставин, відповідно до ст. 309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6035 грн. 70 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 липня 2017 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання правочину недійсним та визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» судовий збір в розмірі 6035 грн. 70 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :