Cправа № 127/8619/17
Провадження № 2/127/3361/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
23 червня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Томчук М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:
В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що вона та відповідач є військовослужбовцями. В березні 1995 року позивача було вперше поставлено на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Наразі вона перебуває на квартирному обліку за місцем проходження військової служби при військовій частині НОМЕР_1 з дислокацією в м. Вінниця. Разом з тим, 26 жовтня 2006 року ОСОБА_2 у складі сім`ї дружини ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 за рахунок фондів Міністерства оборони України було розподілено службове житло за місцем проходження військової служби однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зазначає, що до 26 жовтня 2007 року вони проживали однією сім`єю в шлюбі у вищевказаній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за спільні кшти проводили поліпшення спірної квартири, сплачували комунальні послуги тощо. Однак, в жовтні 2007 року відповідач повідомив, що він знайшов собі іншу сім`ю та виїжджає на постійне проживання до своєї нової сім`ї, де наразі і проживає. В жовтні 2007 року шлюб між сторонами було розірвано, а в листопаді 2007 року відповідач зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 . Таким чином, з жовтня 2007 року по даний час відповідач самостійно залишив спірне житло, перевіз з нього особисті речі, відмовившись тим самим від користування ним. З 2007 року останій не несе будь-яких витрат на утримання квартири, на оплату за комунальні послуги та не проявляє жодного інтересу щодо неї. Враховуючи вищевказане, ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 26 травня 2017 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що якщо він визнає позов, то буде вважатися, що він погіршив свої житлові умови. Тому просить відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позову.

В судовому засіданні представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці - Томчук М.А. заперечила проти задоволення позову так, як спірне житло є службовим і надавалося відповідачу по справі. Просила відмовити в позові.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Томчук М.А., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановленол, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 місто Вінниця, а ОСОБА_2 у військовій частині НОМЕР_2 м. Вінниця (а.с. 8, 11).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби.
Як вбачається з ордеру № 0282 від 02.11.2006 року, виданого ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб: дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_5 , на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15). Ордер видано на підставі рішення виконкому міської ради № 2520 від 26.10.2006 року.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , має статус службової та отримана відповідачем на склад сім`ї з трьох осіб (донька та дружина), як діючим військовослужбовцем.
З довідки про перевірку житлових умов від 24.03.2017 року, складеної комісією в складі підполковника Гаврилюка Р.С., пр. ЗСУ Груділової І.Є., старшого солдата ОСОБА_8 , суд вбачає, що ОСОБА_3 , розлучена, мешкає в АДРЕСА_2 . Будинок належить КЕВ м. Вінниця. Квартира службова, особовий рахунок відкрито на ОСОБА_2 . Сім`я складається з двух осіб: ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_5 . В квартирі одна кімната, загальною площею 41,20 кв.м., житловою площею 18 кв.м., проживає постійно дві особи. Про те, що ОСОБА_3 проживає в квартирі тільки з донькою засвідчують сусіди (а.с. 14). Разом з тим, з паспорта громадянина України, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 06.03.2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Матеріалами справи встановлено, що 18.01.2017 року ОСОБА_2 звертався до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про виселення із службової квартири (а.с. 9-10). В змісті позовної заяви ОСОБА_2 зазначає, що в зв`язку із неможливістю сумісного проживання із колишньою дружиною та у зв`язку із небажанням ОСОБА_3 виселятись із спірної службової квартири АДРЕСА_1 , він змушений був виїхати та винаймати інше житло

Так рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця, про виселення відмовлено. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31.05.2017 року (а.с. 57-61). Зі змісту рішення вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було 26 жовтня 2007 розірвано. Частиною 3 ст. 61 ЦПК україни визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до довідки КЕВ м. Вінниці № 4 від 03.01.2017 року, полковник ОСОБА_2 в 2006 році був забезпечений однокімнатною службовою квартирою АДРЕСА_3 , на склад сім`ї три особи: він; колишня дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_5 . Квартира була надана на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 2520 від 26.10.2006 року, ордер № 0282 від 02.11.2006 року (а.с. 7).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку у Вінницькому гарнізоні при військовій частині НОМЕР_1 склад сім`ї 2 особи (вона та дочка) у загальній черзі з 03.03.1995 року, на першочергове та позачергове отримання житла - не перебуває (а.с. 12).

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданому 23.11.2007 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, суд вбачає, що 23 листопада 2007 року був зареєстрований шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , про що зроблено актовий запис № 3796 (а.с. 5).

Згідно ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Постановою Ради міністрів УРСР від 04.02.1988року № 37, яка чинна на даний час, затверджено положення - «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Постановою передбачено, що для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації. До заяви додається довідка з місця проживання про склад сім`ї і прописку. Члени сім`ї заявника, які бажають оселитися в службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні (п. 9); службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (п. 14); службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні (п. 15).

Згідно ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 71 ЖК передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст.. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.85, у справах щодо визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд звертає увагу на те, що законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_3 , почав проживати однією сім`єю з іншою жінкою ОСОБА_6 , а 23.11.2007 року зареєстрував з нею шлюб. В 2010 році та 2015 році від вказаного шлюбу народилось двоє дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Про вказані обставини зазначає сам ОСОБА_2 , а відтак, створивши нову сім`ю та переїхавши проживати до іншого помешкання, він втратив зв`язок зі спірним житлом, не оплачував комунальні послуги, тобто вибув з нього.

Слід зазначити, що позивачем в якості належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 без поважних причин був відсутній з жовтня 2007 року у спірній квартирі надано довідку про перевірку житлових умов від 24 березня 2017 року, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_2 у спірному житлі не проживає.
Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не спростував належними та допустимими доказами те, що з жовтня 2007 року він фактично проживає у спірному житлі чи з`являється там з метою проживання, сплачує комунальні послуги, а з боку позивача чиняться перешкоди в цьому.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 640,00 грн., що підтверджені документально (а.с. 34).

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 64, 71, 118 ЖК України, п. 9 ч. 1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.85, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: