Справа № 305/1710/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 17 січня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є: орган Опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

12.10.2016 року, ОСОБА_2 звернулась в суд із вищезазначеним позовом у якому посилалась на те, що з 02.09.2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_1. У період шлюбу в них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Та 14.09.2012 року на підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідач покинув сім'ю, проживає окремо, після розірвання шлюбу життям сина не цікавиться, на зв'язок із позивачем та сином не виходить. Уже на протязі 4 років вихованням дитини ОСОБА_1 не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі в фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, що свідчить про невиконання обов'язків, передбачених ст. 150 СК України. Посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, просила, суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3.

Рішенням Рахівського районного суду від 17.01.2017 року позов задоволено, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти своє рішення, згідно якого в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Звертає увагу суду на те, що справу розглянуто за відсутності висновку органу опіки і піклування та рішення суду прийнято без участі їх представника. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт ухилення відповідачем від виконання покладених на нього обов'язків, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Зазначає, що розгляд справи відбувся без його участі, так як він не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, чим порушено всі його процесуальні права.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, у поданій апеляційній скарзі просив розглянути провадження за його відсутності. Голова Рахівської державної адміністрації просив розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без участі представника Органу опіки і піклування Рахівської районної державної адміністрації, апеляційну скаргу ОСОБА_1, підтримують.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за відсутності сторін, які не з'явились в судове засідання.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог, і заперечень, підтверджених належними, і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, правильно витлумачивши ці норми.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, має реальну можливість допомагати дитині, утримувати її та належним чином виховувати, оскільки є молодою здоровою особою працездатного віку, однак цього не робить.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки суд дійшов до такого висновку внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно п. 15 вищевказаної постанови, позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27.02.1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Пунктом 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її в себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до п. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 судом першої інстанції відбувся без участі представника органу опіки і піклування та без отримання передбаченого законом письмового висновку за результатами обстеження умов проживання дитини, батьків, чи інших осіб, які бажають проживати з дитиною, що свідчить про порушення судом приписів ст. 19 СК України.

Відповідно до довідки Костилівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 1917 від 06.10.2016 року, то згідно такої, ОСОБА_3 знаходиться на утриманні ОСОБА_2, (а.с.14).

Згідно довідки №14, виданої 06.10.2016 року завідувачем Вільховатського дитячого садка, про ОСОБА_3, піклується лише мати, яка приводить та забирає його із садочка, батько участі у вихованні дитини не бере, жодного разу на батьківські збори не появлявся (а.с.7).

Посилаючись на дані докази суд задовольнив позов.

Однак колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, а наведені в рішенні суду докази недостатніми для встановлення факту саме умисного та свідомого ухилення відповідачем від виконання обов'язків, передбачених ст. 164 СК України.

Довідка дошкільного навчального закладу лише встановлює певні обставини взаємовідносин батька та дитини під час перебування в такому закладі, однак даний документ не встановлює жодних фактів у період перебування дитини поза межами закладу.

Щодо довідки сільської ради, то такою лише констатовано факт перебування дитини на утриманні матері.

Загалом, на думку колегії суддів вказаних двох доказів недостатньої для позбавлення відповідача батьківських прав.

Таким чином, позивачем, всупереч приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Крім того, колегія суддів у даному випадку враховує наступне.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне.

«З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи, не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову М. про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст. 8 ЄКЗПЛ.

Суд першої інстанції не звернув уваги на все вищевикладене, а розглянув справу за відсутності висновку органу опіки та піклування, який міг би з'ясувати думку відповідача із цього приводу та надати належне обґрунтування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав. Більше того, суд взагалі розглянув справу за відсутності відповідача, без врахування його думки та оцінки його особистості, що має важливе значення по даній категорії прав, побудував своє рішення виключно на підставі пояснень позивача, не звернувши при цьому уваги на відсутність належних та допустимих доказів, які б достеменно підтверджували факт ухилення відповідача від участі у вихованні сина, у зв'язку із чим дійшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 606,33 грн.

Отже, керуючись приписами ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Хант проти України», ст.ст. 19, 164 СК України, та статтями 10, 60, 88, 212, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Рахівського районного суду від 17 січня 2017 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є: орган Опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 606,33 гривень, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді