У Х В А Л А

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Тячівської районної державної адміністрації Черевко Лідія Віталіївна, про визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним з підстав статей 203, 215 ЦК України договір дарування недобудованого житлового будинку з рівнем готовності 75%, який було укладено 22 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1-1981. При цьому суд виходив з того, що право власності ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно набуто неправомірно, на підставі удаваного правочину.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій та залишення без змін рішення суду першої інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 15, 16, 60, 202, 203, 235, 717 ЦК України та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня, 6 листопада 2013 року, 17 вересня 2015 року, 14 січня, 3 лютого, 11 травня, 16 та 19 вересня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року, 3 червня 2015 року, 7 вересня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 не є стороною спірного договору дарування від 22 травня 2008 року та не довів, що цим договором порушуються його майнові права або інтереси, які підлягали б захисту. Крім того, суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 неправомірно володіла нерухомістю, рішенням Тячівського районного суду від 28 листопада 2013 року, яке набуло чинності, відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні його вимог про визнання договору дарування від 22 травня 2003 року укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 удаваним.

Разом з тим, у справах, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року, 14 січня, 16 вересня 2016 року в яких надані заявником для порівняння, суди задовольняючи позовні вимоги, виходили з того що, оспорюванні правочини є удаваними, оскільки були укладені з метою приховання інших правочинів.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року прийнята у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року прийнята у справі про визнання права власності; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року прийнята у справі про визнання договору банківського вкладу фіктивним.

Постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року прийнята у справі про визнання договору удаваним та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя; постанова Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року прийнята у справі за позовом про визнання права на частину об'єкта незавершеного будівництва; постанова Верховного Суду України від 3 червня 2015 року прийнята у справі про поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування удаваним.

Отже, у справах наявні інші підстави позову, предмет спору, зміст позовних вимог та встановлені інші фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Крім того, зі змісту наданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2015 року не вбачається встановлених фактичних обставин, які мають істотне значення для таких справ, а також не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, що унеможливлює вирішення питання щодо подібності правовідносин і відповідно неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судове рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справ.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Тячівської районної державної адміністрації Черевко Лідія Віталіївна, про визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко