Справа №489/1609/16-ц 27.03.2017 27.03.2017 27.03.2017
Справа №489/1609/16-ц Головуючий першої інстанції Кокорєв В.В.
Провадження №22-ц/784/607/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління земельних ресурсів ОСОБА_8 міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про встановлення безстрокового та безоплатного сервітуту на обмежене користування земельною ділянкою,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 предявила вищевказаний позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління земельних ресурсів ОСОБА_8 міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1983 року та від 05 вересня 1986 року, є власником житлового будинку №48, що знаходиться по вулиці Баштанській в місті Миколаєві та користувачем земельної ділянки за вказаною адресою.

На зазначеній земельній ділянці розташована літня кухня, стіна якої з одного боку межує з земельною ділянкою по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві, власниками якої є відповідачі.

Між сторонами склалися давні неприязні стосунки, у звязку з чим, позивач позбавлена можливості здійснювати обслуговування стіни літньої кухні зі сторони земельної ділянки відповідачів, проводити ремонті роботи та здійснювати інші дії задля утримування зовнішньої стіни будівлі в належному стані.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що пропозицію укласти договір про встановлення земельного сервітуту відповідачі ігнорують, ОСОБА_2 просила суд встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут на обмежене користування земельною ділянкою по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві для забезпечення доступу та отримання права проходу через ворота, які розташовані на південній стороні земельної ділянки зі сторони 4-го Баштанського провулку в місті Миколаєві до крайньої межі до розташування стіни літньої кухні літ.З по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві на межі земельної ділянки по вулиці Баштанській №48 з метою обслуговування, ремонту стіни, утеплення, спорудження на стіні водовідведення дощових вод та вимощення задньої стіни літньої кухні літ. З по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві щорічно весною, влітку, восени по 5 робочих дні в кожну пору року, з 09:00 до 18:00 годин, із направленням повідомлення власникам земельної ділянки по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві про надання доступу та проходу рекомендованим листом або телеграмою не пізніше ніж за 10 календарних днів.

В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила встановити їй безстроковий та безоплатний земельний сервітут на обмежене користування частиною земельної ділянки уздовж задньої лівої стіни господарської будівлі літ.З шириною - 1 м., довжиною - 7,8 м. по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві із влаштуванням проходу через установлену хвіртку шириною - 1 м. збоку земельної ділянки №48 по вулиці Баштанській в місті Миколаєві, яку облаштувати за правою боковою стіною будівлі літньої кухні літ.З в огорожі з силікатної цегли, з метою обслуговування у випадку такої необхідності, а саме - ремонту стіни, утеплення, спорудження на стіні водовідведення дощових вод та вимощення задньої стіни літньої кухні літ. З по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві щорічно весною, влітку, восени по 5 робочих днів в кожну пору року, з 09:00 до 18:00 годин, із направлення повідомлення власникам земельної ділянки по вулиці Баштанській №50 в місті Миколаєві про намір провести такі роботи рекомендованим листом або телеграмою не пізніше ніж за 10 календарних днів.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог в суді першої інстанції заперечували. Зазначали, що вони проти надання земельного сервітуту позивачу, так як між ними склалися неприязні стосунки, оскільки позивач не підтримує добросусідські відносини. Крім того, на їх земельній ділянці на відстані 0.5 м. від стіни літньої кухні позивача розташована капітальна споруда під виноград.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2017 року позов задоволено.

Встановлено ОСОБА_2 безстроковий та безоплатний земельний сервітут на обмежене користування частиною земельної ділянки уздовж задньої лівої стіни господарської будівлі літ.З шириною - 1 м., довжиною - 7,8 м. по вулиці Баштанській, №50 в місті Миколаєві із влаштуванням проходу через установлену (нею та за її рахунок) хвіртку шириною - 1 м. збоку земельної ділянки №48 по вулиці Баштанській в місті Миколаєві, яку облаштувати за правою боковою стіною будівлі літньої кухні літ.З в огорожі з силікатної цегли, з метою обслуговування у випадку такої необхідності, а саме - ремонту стіни, утеплення, спорудження на стіні водовідведення дощових вод та вимощення задньої стіни літньої кухні літ.З по вулиці Баштанській, №50 в місті Миколаєві щорічно весною, влітку, восени по 5 робочих днів в кожну пору року, з 09:00 до 18:00 годин, із направлення повідомлення власникам земельної ділянки по вулиці Баштанській, №50 в місті Миколаєві про намір провести такі роботи рекомендованим листом або телеграмою не пізніше ніж за 10 календарних днів.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача в рівних частках судовий збір.

В апеляційній скарзі відповідачі посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати із закриттям провадження у справі.

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення ухвалено без дотримання зазначених вимог.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що користування та розпорядження позивачем належним їй майном неможливе без обтяження земельним сервітутом земельної ділянки відповідачів, оскільки сторони не вирішили таке питання мирним шляхом та його встановлення необхідне ОСОБА_2 для відповідного обслуговування належного їй майна (зовнішньої стіни літньої кухні) і в інший спосіб це здійснити не можливо, що підтверджується експертним висновком за №125-079 від 14 листопада 2016 року.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

ОСОБА_7 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із ст.99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, на право проходу та проїзду на велосипеді.

Відповідно до ч.1 ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до положень ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За правилами ч.2 ст.402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України, зокрема, визначено правові підстави права користування чужою земельною ділянкою, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ч.2 ст.404 ЦК України).

Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном і потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту, встановлюючи його на певний строк чи без зазначення строку суд може враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Також, при встановленні земельного сервітуту необхідно з'ясувати такі питання: особа, яка звертається з позовом до суду про встановлення земельного сервітуту, є власником чи законним користувачем земельної ділянки, чи право такого звернення визначено спеціальним законом; чи надано позивачем достатні докази того, що нормальне господарське використання земельної ділянки, яка йому належить, неможливе без обтяження сервітутом; чи сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений; чи не призводить встановлення сервітуту до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, права користування, володіння та розпорядження; чи відповідає встановлення земельного сервітуту цільовому призначенню земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут; чи притягнуті до участі у справі всі особи, які мають право користування зазначеною земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1983 року та від 05 вересня 1986 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку №48, що розташований по вулиці Баштанській в місті Миколаєві, та землекористувачем земельної ділянки за вказаною адресою (а.с.6-8).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2007 власниками житлового будинку №50 по вулиці Баштанська в місті Миколаєві, по 1/2 частки кожний, та користувачами земельної ділянки за вказаною адресою є відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с.87,88).

03 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до ОСОБА_8 міської ради із заявою про оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, орієнтовною площею 740 кв.м. за адресою: місто Миколаїв, вулиця Баштанська, №50 та передачу землі у спільну сумісну власність (а.с.89).

Разом з тим, 08 листопада 2016 року у звязку з тим, що відповідачами не було надано графічних матеріалів, виконаних на топографічній основі, з нанесенням меж та площі земельної ділянки за вищевказаним адресом, їх звернення було знято з розгляду (а.с.235).

Також, з матеріалів справи встановлено, що безпосередньо по лівій бічній межі суміжного землекористування із земельною ділянкою №50 по вулиці Баштанській в місті Миколаєві, розташована будівля позивача, що позначена на плані літ.З, розміром 4.85 х 7.8 м., площею 37.83 кв.м. та прибудова тамбура літ.з до неї, розміром 3.05 х 4.13 м., площею 12.6 кв.м. Зовнішня ліва стіна будівлі є частиною огорожі суміжного землекористування.

Дане розташування господарської будівлі - літньої кухні від межі суміжного землекористування виконане з порушенням вимог п.3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, оскільки для догляду за будівлями та здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. При цьому, повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

ОСОБА_8 міської ради від 23 вересня 2015 року позивачу було рекомендовано укласти договір земельного сервітуту з суміжними землекористувачами на частину земельної ділянки розташованої по вулиці Баштанській, №50 в місті Миколаєві (а.с.69).

09 березня 2016 року ОСОБА_2 письмово звернулась до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з пропозицією укласти з ними договір земельного сервітуту про встановлення постійного або строкового безоплатного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, якою користуються відповідачі (а.с.25), але відповіді на цей лист нею отримано не було.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №125-079 від 14 листопада 2016 року виділ земельної ділянки шириною - 1,0 м. для сервітуту на земельну ділянку №50 по вулиці Баштанська в місті Миколаєві для обслуговування зовнішньої стіни господарської будівлі літньої кухні літ.З по вулиці Баштанська №48 в місті Миколаєві з самостійним входом з фасадної межі земельної ділянки №50 з улаштуванням окремої хвіртки, не можливий, у звязку з тим, що в правовому фасадному куту розташована зливна яма літ.№15 прямокутної форми з покриттям бетонною плитою. Вказаним висновком було запропоновано виділити уздовж задньої лівої стіни господарської будівлі літ.З земельну ділянку шириною 1.0 м. довжиною 7.8 м. для обслуговування на час ремонтних робіт з улаштуванням проходу через установлену хвіртку шириною 1.0 м. з боку земельної ділянки №48 по вулиці Баштанська в місті Миколаєві, яку пропонується облаштувати за правою боковою стіною будівлі літньої кухні літ.З в огорожі з силікатної цегли (а.с.125-131).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки позивач, як власник, зобов'язаний здійснювати догляд за належним йому житловим будинком та господарськими спорудами і будівлями й здійснювати поточний ремонт, а через неприязні стосунки та постійні конфлікти вирішити спірне питання сторони самостійно не можуть, тому позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту підлягають задоволенню відповідно до запропонованого варіанту експертного висновку.

Втім, вирішуючи справу таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, районним судом не було враховано, що згідно з вимогами ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Обтяжуючи спірну земельну ділянку земельним сервітутом, районний суд без урахування фактичних обставин справи та всупереч нормам закону, не звернув уваги на те, що згідно матеріалів справи існують розбіжності між існуючою межею між земельними ділянками №48 та №50, що розташовані по вулиці Баштанській в місті Миколаєві, і межею, зазначеною в технічному паспорті на будинок відповідачів. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження усунення зазначених розбіжностей суду не надано.

Також, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За ч.3 ст.403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, вимагати плату за його встановлення від осіб, в інтересах яких встановлено сервітут, передбачено й ч.3 ст.101 ЗК України.

Зі змісту ст.101 ЗК України, ст.ст.401,403 ЦК України вбачається, що встановлення земельного сервітуту є обтяженням земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Тому за загальним правилом власник (користувач) такої ділянки має право на отримання від особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут, компенсації за незручності, повязані з обтяженням його земельної ділянки земельним сервітутом. Винятки з цього правила можуть бути встановлені законом.

Встановлюючи безстроковий та безоплатний земельний сервітут щодо спірної земельної ділянки, мотивів такого рішення районний суд не навів, не врахував наведених положень закону та не з'ясував, чи може бути встановлене обтяження земельної ділянки безоплатним.

До того ж, встановивши безоплатний земельний сервітут, суд першої інстанції не зясував, чи не буде порушено право відповідачів, передбачене ч.1 ст.103 ЗК України.

Поза увагою районного суду також залишилося питання про власника земельної ділянки щодо якої встановлено земельний сервітут, оскільки відповідачі є лише користувачами землі, та в порушення вимог ст.33 ЦПК України судом не вирішено питання про залучення його до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача).

З урахуванням положень ст.ст.11,33,303 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Також, з врахуванням положень ст.88 ЦПК України, на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати в розмірі 606 грн. 32 коп., понесені відповідачем в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління земельних ресурсів ОСОБА_8 міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про встановлення безстрокового та безоплатного сервітуту на обмежене користування земельною ділянкою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 606 (шістсот шість) грн. 32 коп. судового збору, сплаченого в апеляційній інстанції.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9