Справа № 461/926/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/6149/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника Головного територіального управління

юстиції у Львівській області ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

ОСОБА_5, його представників ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відділу у справах дітей Личаківської районної

адміністрації ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Львівській області в інтересах ОСОБА_9 ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про забезпечення повернення дитини у ОСОБА_10,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.09.2017 року позов Головного територіального управління юстиції (далі - ГТУЮ) у Львівській області в інтересах громадянки ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним утримання відповідачем ОСОБА_5 на території України малолітнього ОСОБА_5 Віктора-Дмитра, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязано відповідача ОСОБА_5 повернути малолітнього ОСОБА_11-Д.О., ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1, 03-158 Варшава.

У разі невиконання відповідачем ОСОБА_5 рішення про повернення дитини в добровільному порядку зобовязати його передати ОСОБА_11-Д.О. його матері ОСОБА_9 ОСОБА_3, яка приїде в Україну для забезпечення повернення дитини.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави 1280 грн. судового збору.

Рішення в частині повернення дитини допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що в порушення вимог ст.19 Сімейного кодексу (далі-СК) України та пунктів 12, 13 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року №952, розгляд справи проведено судом у відсутності представника органу опіки та піклування та без висновку цього органу про умови проживання дитини в Україні, а також не застосовано положення ст.13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, в якій зазначено, що судовий орган або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. З огляду на цю норму Конвенції, вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані ним висновки психологів, якими підтверджено, що розрив стосунків дитини з батьком та зміна соціального оточення для дитини буде мати наслідком психологічну травматизацію дитини та може спричинити непоправні негативні наслідки для психологічного та емоційного розвитку дитини. Звертає увагу, що саме для зясування того питання, чи призведе відвезення дитини в ОСОБА_10 до непоправних негативних наслідків для дитини, він просив суд призначити незалежну судово-психологічну експертизу, проте, у задоволенні його клопотання було відмовлено, а відтак, судом не зясовано і не встановлено можливих наслідків такого рішення для малолітньої дитини. Крім того, вважає, що при вирішенні даної справи слід було врахувати ті обставини, що дитина вже протягом більше року проживає з ним в Україні та більшу частину свого життя перебувала саме разом з ним, а не з матірю, прижилась на новому місці, оскільки відвідує дошкільний навчальний заклад, має сталі сімейні звязки через спілкування з родиною, має друзів-однолітків, забезпечена належним медичним доглядом та страхуванням, розмовляє українською мовою та виявляє бажання проживати разом з батьком в Україні. Апелянт вважає, що судом не враховано, що мати дитини неефективно здійснювала права піклування, і цей факт, на його думку, підтверджений доказами, які є в матеріалах справи, та поясненнями самої позивачки.

Апелянт зазначає, що судом порушено вимоги ст.3 Конвенції 1980 року, оскільки у рішенні не встановлено, чи було утримування дитини на території України незаконним, та неправильно застосовано норму ст.13 цієї Конвенції, відповідно до якої судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину дали згоду на переміщення або утримування, а в даному випадку мати дитини не тільки дала дозвіл на переміщення дитини в Україну разом з батьком, а планувала й сама переїхати в Україну для спільного проживання, що могли підтвердити свідки, про виклик яких він просив суд першої інстанції, однак, у задоволенні цього клопотання йому теж було відмовлено.

Крім того, апелянт звертає увагу на допущення судом порушень норм процесуального закону, оскільки до початку розгляду справи по суті його стороні не було надано можливості подати усі клопотання та необхідні докази в обґрунтування заперечень на позов, а тому усі клопотання та докази він подав уже після початку розгляду справи по суті і вони не були враховані судом при вирішенні справи, а також судом було відмовлено в задоволенні заявлених клопотань про допит свідків, призначення експертизи, що призвело до неповного зясування обставин, які мають значення для справи. Вважає, що такі дії головуючого були спрямовані на обмеження процесуальних прав його сторони та порушення принципу змагальності в даній справі.

Додатково апелянт звертає увагу на те, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи та були надані його стороною на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовували свої заперечення на позов, та не застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21.10.2015 року (Справа №6-1598цс15).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача ОСОБА_5 та представника третьої особи відділу у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану в м.Варшава Мазовецького воєводства ОСОБА_10 (а.с.31-34 т.1), батьками малолітнього ОСОБА_5 Віктора-Дмитра, 08.11.2014 року, є: громадянка ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_3 та громадянин України ОСОБА_5, які не перебували та не перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі.

Місцем народження дитини є м.Варшава Республіки Польща.

Дитина народжена в ОСОБА_10 від одного із батьків з польським громадянством, тому в силу свого походження дитина теж має польське громадянство з народження.

Відповідно до довідки посольства України в ОСОБА_10 від 24.12.2014 року (а.с.52 т.1), дитина зареєстрована громадянином України, проте, ця обставина не свідчить про припинення польського громадянства, оскільки відповідно до ст.14 Закону України «Про громадянство України» (норма цієї статті визначає підстави набуття громадянства України дитиною у звязку з перебуванням у громадянстві України її батьків чи одного з них), дитина, яка є іноземцем, один із батьків якої є громадянином України, а другий іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України.

Відповідно до довідки Мазовецького воєводи від 13.09.2016 року (а.с.35-36 т.1), малолітньому ОСОБА_11-Д.О. 16.12.2014 року було видано паспорт для поїздок за кордон серії ЕН №6399857. Орган, що видав паспорт Мазовецький воєвода, термін дії паспорту до 16.12.2019 року.

30.01.2015 року на Україні малолітньому ОСОБА_11-Д.О. також було видано проїзний документ дитини серії АА №217951 для поїздок за межі України, з терміном дії до 30.01.2018 року (а.с.37 т.1).

З 01.12.2014 року дитина була зареєстрована на постійне проживання в ОСОБА_10 в м.Дорогичин по вул.М.Коперника,62 за місцем реєстрації матері ОСОБА_9 ОСОБА_3, що не заперечувалось стороною відповідача, та додатково підтверджено представником ОСОБА_9 ОСОБА_3 письмовими доказами, наданими апеляційному суду (а.с.259-262 т.2), та знята з реєстрації за цим місцем проживання 25.07.2017 року.

З 25.07.2017 року дитина разом з матірю ОСОБА_9 ОСОБА_3 зареєстрована на постійне проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10 (а.с.259-262 т.2).

Останнє фактичне місце проживання дитини з матірю перед виїздом дитини (у супроводі батька) 30.06.2016 року з ОСОБА_10 на Україну: АДРЕСА_2.

Питання відвідування дитини в ОСОБА_10 її батьком та приїзд дитини до батька на Україну вирішувався між батьком та матірю дитини за взаємною згодою.

Сторонами визнано і підтверджено документально (а.с.170 т.2), що заява-дозвіл матері ОСОБА_9 ОСОБА_3 від 23.07.2015 року на виїзд дитини з ОСОБА_10 до України у супроводі батька ОСОБА_5 була дійсна до 22.07.2016 року.

За інформацією заявника, на підставі цієї заяви-дозволу матері ОСОБА_9 ОСОБА_3 малолітній ОСОБА_11-Д.О. 30.06.2016 року у супроводі батька ОСОБА_5 виїхав з ОСОБА_10 до України, проте, на вимогу матері про повернення дитини до ОСОБА_10, батько дитини відмовився його повертати в добровільному порядку.

26.10.2016 року мати ОСОБА_9 ОСОБА_3 через Центральний орган ОСОБА_10 звернулась із заявою до Міністерства юстиції України як до Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року про повернення дитини.

Попередньо, 22.09.2016 року, будучи на Україні, ОСОБА_9 ОСОБА_3 зверталась до Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області із заявою щодо незаконних дій відповідача ОСОБА_5 по утримуванню на Україні без її згоди малолітньої дитини (а.с.75-76 т.1).

Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та ОСОБА_10 з 01.04.2007 року.

Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування).

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Конвенції 1980 року слід враховувати такі обставини: реєстрація за місцем проживання; соціальні звязки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі); наявність медичного страхування тощо.

З урахуванням наведених вище норм права і встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку про те, що постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_11-Д.О. до його виїзду 30.06.2016 року у супроводі батька на Україну та подальшого його утримування батьком на території України є держава ОСОБА_10, що підтверджується письмовими доказами про народження та реєстрацію дитини з народження на постійне проживання разом з матірю ОСОБА_9 ОСОБА_3 в ОСОБА_10 (а.с.31-34 т.1, 259-262 т.2), а також письмовими доказами про фактичне місце проживання дитини з матірю в АДРЕСА_3, спостереження дитини з народження польськими лікарями та відвідування дитиною в м.Варшава (за місцем фактичного проживання) недержавних освітніх дошкільних установ до моменту незаконного утримування дитини (а.с.92-116 т.1).

Посилання відповідача на той факт, що дитина 20.01.2015 року була зареєстрована за місцем його постійного проживання на Україні (м.Львів, вул.Воробкевича, 11) не має правового значення для вирішення даного питання і не свідчить про постійне місце проживання дитини на Україні в розумінні Конвенції 1980 року, оскільки дитина періодично відвідувала батька на Україні за домовленістю між батьками, яка існувала до акту незаконного утримування, а реєстрація на проживання дитини в Україні була проведена за клопотанням відповідача без зняття дитини з реєстрації на постійне проживання у ОСОБА_10.

Всі інші надані відповідачем письмові докази, зокрема: письмові докази на підтвердження добровільного страхування дитини в Україні від нещасних випадків, відвідування дитиною освітніх дошкільних установ, її медичне обстеження тощо (а.с.29-34, 44-69 т.2), не можуть враховуватись при вирішенні питання про постійне місце проживання дитини в контексті Конвенції 1980 року, оскільки ці докази, в переважній більшості, стосуються періоду після виїзду дитини 30.06.2016 року з ОСОБА_10 та подальшого її незаконного утримування батьком на території України, і є лише підтвердженням здійснення відповідачем належної батьківської опіки щодо своєї дитини в період її незаконного утримування на території України.

Безпідставними є також посилання відповідача в апеляційній скарзі на врахування судом тієї обставини, що дитина більше року перебуває разом з ним на території України, оскільки цей період охоплює період незаконного утримування дитини відповідачем аж до моменту виконання ним 22.09.2017 року рішення суду першої інстанції про негайне повернення дитини до ОСОБА_10 (а.с.267-268 т.2).

За змістом статті 3 Конвенції, права піклування, про які йде мова в цій статті, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 5 Конвенції, «права піклування» включають права, повязані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

З урахуванням вказаної вище норми статті 3 Конвенції 1980 року, при визначенні змісту права піклування заявника ОСОБА_9 ОСОБА_3 матері дитини, з якою дитина постійно проживала в ОСОБА_10 до вчинення акту незаконного переміщення (утримування), слід застосовувати Кодекс про сімю та опіку ОСОБА_10 від 25 лютого 1964 року (далі Кодекс).

Відповідно до статті 92 розділу 2 глави ІІ цього Кодексу, дитина до досягнення повноліття, залишається під батьківською опікою.

Відповідно до параграфу 1 статті 95 цього Кодексу, батьківська опіка включає в себе, зокрема, обовязок та право батьків здійснювати опіку на дитиною та її майном, а також виховувати дитину з належною повагою до її гідності та прав.

Батьківська опіка повинна застосовуватись з метою гарантування добробуту дитини задля суспільних інтересів (параграф 3 ст.95 Кодексу).

Відповідно до параграфу 1 статті 96 цього Кодексу, батьки зобовязані виховувати дитину, на яку розповсюджується їхня батьківська опіка, та спрямовувати її. Вони зобовязані дбати про фізичний і психічний розвиток дитини і готувати її до роботи на благо суспільства відповідно до своїх здібностей.

Згідно з параграфом 1 статті 97 Кодексу, якщо батьківська опіка належить обом батькам, кожен з них зобовязаний і має право здійснювати її.

Відповідно до параграфу 2 цієї статті, усі питання, які мають істотне значення для дитини, батьки вирішують спільно; якщо згода між ними щодо таких питань відсутня, рішення приймається судом з опіки.

Відповідно до параграфу 1 статті 107 Кодексу, якщо батьківська опіка належить обом батькам, які проживають окремо, суд з опіки, враховуючи добробут дитини, може визначити порядок здійснення батьківської опіки та підтримання контактів з дитиною. Суд залишає здійснення батьківської опіки обом батькам, якщо вони представлять домовленість щодо здійснення ними батьківської опіки та підтримання контактів з дитиною з урахуванням добробуту дитини. Рідні брати і сестри повинні виховуватись разом, якщо тільки добробут дитини не вимагає іншого.

У параграфі 2 цієї статті зазначається, що у разі, коли домовленість, зазначена в параграфі 1, не досягнута, суд, враховуючи право дитини виховуватися обома батьками, приймає рішення про порядок здійснення батьківської опіки та підтримування контактів з дитиною. Суд може покласти здійснення батьківської опіки на одного із батьків та обмежити право батьківської опіки другого з батьків до конкретних обовязків та прав, якщо цього вимагає дитина.

Враховуючи те, що питання здійснення батьківської опіки над малолітнім ОСОБА_11-Д.О. судом не вирішувалось і письмової угоди про це між батьками дитини не укладалось, тому права заявника як матері на здійснення опіки над своєю дитиною визначені наведеними вище нормами законодавчого акту ОСОБА_10.

Отже, заявник ОСОБА_9 ОСОБА_3, як мати малолітнього ОСОБА_11-Д.О., має права опіки щодо дитини згідно із законодавством ОСОБА_10, здійснення яких було порушено утримуванням дитини батьком на території України понад строк, визначений попередньою домовленістю між ними, після виїзду дитини 30.06.2016 року з ОСОБА_10 у супроводі батька дитини на Україну на підставі дозволу матері дитини, дія якого закінчилась 22.07.2016 року, а тому таке утримування в розумінні наведеної вище норми статті 3 Конвенції 1980 року, слід розглядати як незаконне, оскільки до моменту переміщення дитини на територію України та, в подальшому, незаконного утримування дитини батьком на території України, заявник ефективно здійснювала права піклування (опіки) щодо своєї малолітньої дитини шляхом, зокрема, проведення обстежень дитини та медичного нагляду (спостереження) за дитиною польськими лікарями з народження, відвідування разом з дитиною у період з квітня до червня 2016 року освітньої недержавної дошкільної установи «ОСОБА_2 малюків Тархомін», участі разом з дитиною у період з жовтня 2015 року до червня 2016 року у заняттях музичного навчання за ОСОБА_12 тощо (а.с.85-109 т.1).

Наведене спростовує твердження сторони відповідача про те, що мати не ефективно здійснювала опіку над дитиною.

Статтею 12 Конвенції визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті цієї статті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

З огляду на наведені вище норми Конвенції й враховуючи те, що на дату початку процедури повернення дитини в адміністративному та судовому органі на території України за зверненням заявника минуло менше року з моменту незаконного утримування дитини батьком, про що свідчить її звернення 26.10.2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу в Україні по виконанню Конвенції 1980 року через Центральний орган ОСОБА_10 з заявою про повернення дитини та, в подальшому, подання 06.02.2017 року в інтересах заявника територіальним органом Міністерства юстиції даного позову до суду, - правових підстав для зясування та врахування судом при вирішенні даної справи тієї обстави, чи прижилась дитина заявника у своєму новому середовищі, немає, а тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги подані відповідачем докази на підтвердження цієї обставини.

Окрім того, такі докази, в тому числі й висновки психологів, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень на вказаний позов та доводів апеляційної скарги (а.с.68-81 т.2), здобуті відповідачем у період незаконного утримування дитини на Україні та для вирішення питання визначення місця проживання дитини з ним на Україні, оскільки саме з цією метою відповідач ОСОБА_5 01.08.2016 року звернувся із заявою до голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (за місцем фактичного знаходження дитини на Україні) про надання органом опіки та піклування висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с.263-264 т.2) та з відповідним позовом до Личаківського районного суду м.Львова (на території України), провадження за яким відкрите судом 02.09.2016 року (а.с.77 т.1).

З урахуванням наведених вище положень Конвенції та на переконання колегії суддів, відповідач з метою дотримання прав заявника на піклування (опіку) щодо їхньої спільної дитини повинен був повернути дитину на першу вимогу заявника, а в подальшому, у разі відсутності домовленості між ними, вирішувати питання здійснення батьківської опіки над дитиною та визначення місця її проживання в судовому порядку.

Підстави для відмови судового органу у видачі розпорядження про повернення дитини передбачені статтею 13 Конвенції 1980 року.

В статті 13 Конвенції зазначено, що, незважаючи на положення статті 12, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

в) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13 Конвенції).

Статтею 20 Конвенції передбачено, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Враховуючи наведені вище норми статей 12, 13, 20 Конвенції та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні визначені цими статтями підстави для відмови у поверненні малолітнього ОСОБА_11-Д.О., ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_10 держави постійного місця проживання дитини, оскільки, як вже зазначалось вище, процедура повернення дитини за зверненням заявника розпочалась до сплину річного терміну з дати незаконного переміщення або утримування, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин норми частини другої статті 12 Конвенції немає, крім того, з наведених вище мотивів немає й підстав для висновку про те, що заявник не здійснювала права піклування (опіки) на момент переміщення або утримування дитини, крім того, дитина утримувалась батьком без згоди заявника і доводи сторони відповідача про те, що заявник дала мовчазну згоду на утримування дитини є необґрунтованими і спростовуються, зокрема, тією обставиною, що заявник у вересні 2016 року вже звернулась в поліцію на території України, довівши до відома правоохоронного органу держави Україна про незаконність утримування дитини відповідачем.

Безпідставними є й посилання сторони відповідача на наявність обставин для відмови в поверненні дитини, передбачених пунктом «в» статті 13 Конвенції, оскільки надані відповідачем докази не підтверджують той факт, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Немає й підстав для застосування норми частини другої статті 13 Конвенції, оскільки дитина є малолітньою і не досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Посилання апелянта на порушення вимог пункту 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №952 від 10.07.2006 року (далі-Порядку), є безпідставними, оскільки до участі у розгляді даної справи було залучено як третю особу відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради орган опіки та піклування за фактичним місцезнаходженням дитини, представник якого не зявився в судове засідання суду першої інстанції, проте, працівниками названого відділу 01.07.2016 року обстежувались умови проживання дитини за адресою місця фактичного проживання дитини на території України разом з батьком: м.Львів, вул.Переяславська, 11/3, і такий акт був у розпорядженні суду першої інстанції на момент вирішення спору по суті (а.с.67 т.1), крім того, заявник був проінформований про особу, в якої утримувалась дитина, та про умови проживання дитини за її фактичним місцем знаходження разом з батьком, який до звернення до суду з вказаним позовом виявляв бажання добровільно врегулювати дане питання, підтвердженням чого є його заява від 29.11.2016 року, адресована начальнику Головного управління юстиції у Львівській області (а.с.84 т.1).

Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень підпункту 1 пункту 12 вказаного Порядку, територіальний орган Мінюсту за місцезнаходженням дитини в разі надходження від Міністерства заяви про сприяння повернення дитини у разі потреби звертається до органу опіки та піклування за фактичним місцезнаходженням дитини для сприяння в одержанні від особи, в якої перебуває дитина, згоди на добровільне повернення дитини, а відповідно до положень підпункту 2 пункту 12 вказаного Порядку, звертається до суду у разі потреби на підставі висновку органу опіки та піклування за фактичним місцезнаходженням дитини про умови проживання дитини з метою визначення тимчасового місця перебування дитини до вирішення питання щодо її повернення.

Отже, висновок органу опіки та піклування за фактичним місцезнаходженням дитини про умови проживання дитини не має вирішального значення при вирішенні судом питання про повернення дитини до Держави постійного місця її проживання на підставі Конвенції 1980 року, а тому його відсутність в даній справі, за встановлених та наведених вище фактичних обставин справи, не може бути підставою для скасування по суті законного та обґрунтованого рішення суду.

Безпідставними є також доводи апелянта про не застосування при вирішенні даної справи правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 21.10.2015 року (Справа №6-1598цс15), оскільки судом встановлено усі необхідні обставини, які вимагають наведені вище норми Конвенції 1980 року для вирішення питання повернення дитини на підставі цієї Конвенції.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті заявлених вимог, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_13