Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/4302/17 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 58 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за матеріалами позовної заяви ОСОБА_2 до Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області, третя особа - відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про звільнення майна з-під арешту

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом про звільнення майна з-під арешту.

Ухвалою судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження на підставі ст. 122 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до районного суду для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції необґрунтовано зроблений висновок про застосування положень ст. 122 ЦПК України, оскільки ст. 114 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з нерухомого майна пред'являються за місцезнаходженням такого майна або основної його частини.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя керувався п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Проте такий висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Зокрема, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростенського МРУЮ від 03 квітня 2014 року накладено арешт на нерухоме майно.

З листа Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Управління державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень вбачається, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження №54520356 про стягнення з ОСОБА_3 на користь юридичних осіб, фізичних осіб та держави заборгованості.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Накладений арешт перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України, визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст. ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Згідно з ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції закону на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснень, наданих у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Таким чином, сторони виконавчого провадження захищають свої права шляхом звернення до суду із скаргою про порушення вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, яку слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України, тоді як іншим особам, які володіють на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно) слід звертатися до суду з позов про зняття арешту з майна.

Беручи до уваги, що позивач не є стороною виконавчого провадження, а його вимоги ґрунтуються на праві власності на арештоване майно, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 вірно звернувся до суду з указаним позовом у порядку визначеному ЦПК України, який слід розглядати за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, суд першої інстанції наведеного не врахував та відмовляючи у відкритті з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, не належним чином перевірив твердження позивача про порушення його прав.

За таких обставин, права позивача який не є учасником виконавчого провадження, мають захищатися шляхом звільнення спірного майна з-під арешту, тобто на ці відносини поширюється законодавство про захист прав власності.

При таких порушеннях процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвала судді підлягає скасуванню з переданням питання на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до положень визначених статтею 312 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: