У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш авто" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш авто" про захист права споживача фінансових послуг шляхом визнання недійсним договору та стягнення коштів,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 липня 2016 року визнано недійсним договір фінансового лізингу №003103, укладений 24 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш авто".

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 80 000 грн., сплачені ним, як адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу №003103 від 24 лютого 2016 року. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на вказане рішення суду ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" покликається на його незаконність через порушення норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд жодним чином не доводить, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч. 1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу та не наводиться жодного прикладу нанесення відповідачем такої шкоди.

Позивач на момент ознайомлення з оспорюваним договором та підписання всіх його сторінок, не визначив його несправедливим та неприйнятним для себе.

Суд помилково вказує на обов'язкову наявність ліцензії для здійснення послуг фінансового лізингу, оскільки відповідно до Положення Нацкомфінпослуг "Про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами", затвердженого розпорядженням №21 від 22.01.2004 року здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу передбачає наявність довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг та не передбачає ліцензування.

Також, звертає увагу, що договір фінансового лізингу не може бути нотаріально посвідчений, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, відсутній.

Вважає, що суд помилково послався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, так як вказана правова позиція стосується ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", договір фінансоваго лізингу якого може відрізнятись за своїм змістом.

Крім того, суд зробив невірний висновок про те, що продавця предмету лізингу обов'язково обирає лізингодавець, оскільки такі умови у договорі лізингу відсутні.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Встановлено, 24 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" укладено договір фінансового лізингу № 003103, відповідно до п.1.1. якого предметом лізингу є транспортний засіб "МТЗ 82.1.26".

Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу на день укладення договору становить 490 000 грн. (а.с.6-20).

25.02.2016 року ОСОБА_1 сплатив відповідачу адміністративний платіж згідно з договором №003103 у сумі 80 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 (а.с.22).

9.03.2016 року позивач звернувся до ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" із заявою про розірвання договору лізингу № 003103 від 24.02.2016 року.

На вказану заяву 24.03.2016 року відповідачем надано письмову відповідь, в якій позивачу роз'яснено, що сплачений ним адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, тому цей договір підлягає визнанню недійсним.

Також, судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 003103 від 24.02.2016 року нотаріально не посвідчений та на момент його укладення у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг.

Такі висновки суду ґрунтуються на досліджених судом доказах та відповідають вимогам закону.

Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Проаналізувавши норми цієї статі закону суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частини друга, п'ята та шоста статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначають підстави для визнання недійсним окремих положень договору або в цілому.

За змістом частини п'ятої статті 11 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Умовами п.1.4 договору лізингу передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, усунення несправності протягом гарантійного строку, а відповідає за це продавець товару, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України, за змістом якої, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність.

Крім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Згідно п.4.2 договору лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання лізингоодержувачем будь-якого пункту договору.

Порядок та розмір лізингових платежів визначений у ст.10 договору, умови якої передбачають, що у розмір лізингового платежу входять: відсотки за користування предметом лізингу в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане в лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7%.

Пунктом 10.4 договору встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу, підписати додаток № 3 до договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі.

Як видно з вказаних умов оспорюваного договору позивач на час підписання договору не знав і не міг знати за якою ціною він придбає транспортний засіб, оскільки лізингодавець на протязі дії договору має право змінювати ціну транспортного засобу без будь-яких обмежень.

Пунктом 3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Разом з тим, стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що також є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності і є несправедливими умовами договору для споживача.

Так, пунктом 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізінгоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п. 1.7 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

В той же час, договором передбачено право лізингодавця розірвати цей договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору (п. 3.2.6).

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 003103 від 24.02.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

За наведеного, суд першої інстанції, встановивши наявність несправедливих умов договору, наявність різкого дисбалансу прав і обов'язків лізингодавця і лізингоодержувача на користь лізингодавця, дійшов вірного висновку про визнання укладеного договору недійсним в цілому та стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів.

Доводи апеляційної скарги про не доведення того, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч. 1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України та завдають шкоди позивачу спростовуються самими умовами оспорюваного договору фінансового лізингу, які проаналізовано та яким надано належну правову оцінку судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Також, не свідчать про справедливість умов спірного договору покликання відповідача на те, що договір підписаний ОСОБА_1 на кожному його аркуші.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір фінансового лізингу не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а діяльність з надання послуг фінансового лізингу не потребує обов'язкового ліцензування суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15.

Безпідставними є доводи відповідача про помилкове застосування судом вказаної правової позиції в зв'язку з тим, що вона стосується договору фінансоваго лізингу, укладеного з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", оскільки у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, а не при розгляді справ за участю тих же осіб.

Не надано відповідачем жодних доказів і на підтвердження своїх доводів про те, що продавця предмету лізингу обирає лізингоодержувач, так як в договорі лізингу будь-які відомості про продавця товару відсутні.

Враховуючи викладене, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Шимків С.С.