У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

Закропивного О.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» (далі - ПрАТ «Мостобудівне управління-3») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на тривале невиконання відповідачем рішення суду про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ПрАТ «Мостобудівне управління-3» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 998 грн 80 коп. та 1 500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПрАТ «Мостобудівне управління-3», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасоване.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що несвоєчасність виконання відповідачем судового рішення є підставою для покладення на нього відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду м. Києва

від 19 серпня 2015 року із ПрАТ «Мостобудівне управління-3» на користь ОСОБА_3 за період з 4 червня 2014 року до 8 липня 2015 року стягнуто компенсацію за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції, в розмірі 10 478 грн 12 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 498 грн 82 коп., а всього 42 976 грн 94 коп.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва

ОСОБА_4 від 19 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа від 16 вересня 2015 року

№ 759/20979/14 про стягнення із ПрАТ «Мостобудівне управління-3» на користь ОСОБА_3 42 976 грн 94 коп. та надано боржнику строк у сім днів з моменту винесення постанови для добровільного виконання судового рішення.

Відповідно до платіжного доручення від 27 листопада 2015 року

№ 919 ПрАТ «Мостобудівне управління-3» перерахувало позивачу суму стягнення в повному розмірі, а саме 42 976 грн 94 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому

від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16, яка розглянута ним у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте у порушення вимог

ст. ст. 212-214, 303, 304, 316 ЦПК України не навів належних розрахунків обчислення середнього заробітку за час затримки виконання рішення з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та з урахуванням доводів відповідача щодо неможливості вчасного виконання судового рішення через його зупинення судом касаційної інстанції, суд взагалі не визначився з періодом нарахування такого заробітку, зокрема за наявності святкових та вихідних днів, й, відповідно, з дійсним обсягом відповідальності ПрАТ «Мостобудівне управління-3» перед

ОСОБА_3

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшов передчасних висновків про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у вказаному розмірі.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року

«Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору

(ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, зазначеного не врахував, не вказав, якими доказами підтверджено понесені витрати позивача на правову допомогу саме в розмірі 1 500 грн, пославшись лише на договір від 29 травня 2013 року

№ 03/05 про надання правової допомоги, за відсутності у матеріалах справи акта приймання-передачі наданих позивачу послуг, який відповідно до

п. 4.3 вказаного договору складається після оплати таких послуг та не перевірив доводів відповідача щодо відсутності зареєстрованих у встановленому законом порядку членів адвокатського об'єднання «Тібуріон», й, відповідно, дійшов передчасного висновку про задоволення вимог ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу в повному обсязі.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, неповно встановив фактичні обставини справи, а тому оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

О.В.Закропивний

Ю.Г.Іваненко

Т.О.Писана