Справа № 452/1753/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"26" жовтня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі головуючого судді Кравціва В.І., розглянувши у порядку ч. 2 ст. 158 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України (за відсутності осіб, які беруть участь у справі та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

ОСОБА_1 07.07.2017 предявив позов до Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме, на будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Шкільній, 4 у с. Лукавиця Самбірського району Львівської області у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_2, котра померла 29 грудня 2000 року.

У обґрунтування позову посилався на те, що він, будучи спадкоємцем за законом першої черги звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, котрий розяснив, що перешкодою у видачі свідоцтва про право на спадщину є те, що мати за життя не виготовила свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач Вільшаницька сільська рада Самбірського району Львівської області надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника.

Згідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ст. 158 цього Кодексу розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обовязковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Статтею 197 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ураховуючи наведене, суд постановив ухвалу про розгляд даної справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Із свідоцтва про народження, паспорта громадянина України та рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 9, 10).

Із витягу із погосподарської книги за період 1986-1990 років, довідок, виданих виконавчим комітетом Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області № 630 від 07.04.2017, технічного паспорта та довідки про технічну характеристику обєктів нерухомого майна вбачається, що господарство по вул. Шкільна, 4 у с. Лукавиця Самбірського району Львівської області, відносилося до колгоспного двору, майно якого складалося: із житлового будинку, стайні, сараю та криниці і станом на 01.07.1990 у даному будинку проживали ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11, 14, 17-19, 22).

Із довідки, виданої Самбірським МБТІ від 16.03.2017 № 418, відомо, що станом на 01.01.2013 року, згідно записів у реєстрових книгах, житлового будинку на правах особистої власності у с. Лукавиця, вул. Шкільна, 4 Самбірського району Львівської області не зареєстровано (а. с. 15).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 не було передбачено обовязкової державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, така була визначена Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і тому при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було встановлено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 5 серпня 1992 р., є висновок про технічний стан будинку (будівлі), складений бюро технічної інвентаризації за формою, встановленою Міністерством з питань житлово-комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва, і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані зазначені обєкти будівництва.

Відповідно до вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Згідно ст. 120 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент припинення колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Отже, зазначений будинок із господарськими будівлями і спорудами належав до майна колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_3 і станом на 1 липня 1990 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали право на 1/2 частину вказаного будинку кожен, як частку в майні колишнього колгоспного двору.

Із свідоцтва про смерть видно, що 4 вересня 1996 року помер ОСОБА_5 (а. с. 6, ).

Правилами статей 548 та 549 ЦК Української РСР, який був чинний на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 було встановлено, що для набуття права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Із довідки, виданої виконавчим комітетом Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області відомо, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, до дня смерті постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день його смерті із ним проживала його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 проживала у вказаному будинку і тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

Із свідоцтва про смерть відомо, що 29 грудня 2000 року померла ОСОБА_2 (а. с. 5).

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_2, а саме шляхом вступу в управління та користування спадковим майном, так як із квитанції про прийняття податків і зборів вбачається, що він сплачував земельний податок (а. с. 9, 10, 16, 23-24).

Рудківська державна нотаріальна контора відмовила ОСОБА_1, як спадкоємцю за законом унаслідок смерті ОСОБА_2, у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок з посиланням на те, що ОСОБА_2 не виготовила за життя свідоцтво про право власності на житловий будинок, що вбачається із відповіді Рудківської державної нотаріальної контори (а. с. 7).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Ураховуючи наведене, право позивача на спадкове майно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_2, котра померла 29 грудня 2000 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Шкільна, 4, у с. Лукавиця Самбірського району Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя