Провадження № 22-ц/773/1596/17 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

боржника - ОСОБА_1,

представника ВДВС - Хакани О.С.,

представника стягувача- Мельничука А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2017 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом №2-6146/2011, виданим 31.05.2012 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати зазначену ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.03.2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська був виданий виконавчий лист по справі № 2-6164/2011 про стягнення солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ПП «ДІНАТ», ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 391/с від 22 квітня 2008 року в сумі 369 699, 64 коп. (а.с.3). 20.05.2016 р. року було відкрито виконавче провадження ВП № 51137677 з приводу примусового виконання вказаного вище виконавчого листа (а.с.5).

З метою забезпечення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Перший ВДВС м. Луцька звернувся до суду із даним поданням, мотивуючи його тим, що боржником добровільно рішення суду не виконується, не зважаючи на вжиті до боржника заходи примусового виконання, заборгованість залишається непогашеною. В ході виконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2017 р, якою було накладено арешт на все рухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1, із забороною на його відчуження (а.с.17).

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, суд першої інстанції, керуючись ст. 377-1 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність застосувати до боржника заходи забезпечення виконання рішення суду у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язання, покладеного на нього рішенням суду.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно із ч. 4 ст. 313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в новій редакції) передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи), і таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобов'язань.

Зі змісту вимог чинного законодавства, обставин справи слідує, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, доведення якого є обов'язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в матеріалах даної справи немає і судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не наведено мотивів, з яких він вважав такий факт встановленим.

В обгрунтування подання державним виконавцем надано суду копію виконавчого листа, постанову про відкриття виконавчого провадження, копію постанови про стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, довідку з Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України та інші документи, які, на думку державного виконавця, підтверджують факт ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Однак, ОСОБА_1 до апеляційної скарги додано копію пенсійного посвідчення про призначення йому з 1997 року пенсії за вислугу років як військовому пенсіонеру та довідку від ГУ Пенсійного Фонду України у Волинській області від 17.11.2016 року про те, що з його пенсії в розмірі 20 % щомісячно відраховуються суми боргу за виконавчим листом.

Отже, боржник ствердив, що жодних повідомлень від відділу державної виконавчої служби щодо його ухилення від виконання судового рішення він не отримував, проживав і проживає за постійною адресою, яка відома виконавчій службі, і не вчиняє дій, які можна було би кваліфікувати як ухилення від зобов'язань за рішенням суду, так як виконавець має можливість направити виконавчі документи для стягнення з його пенсії.

Крім того, як пояснив боржник ОСОБА_1, поза увагою суду та не з'ясованими залишилися обставини щодо примусового виконання рішення шляхом реалізації заставного майна за кредитним договором, а саме сідлового тягача та земельної ділянки, про що відомо стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» та державному виконавцю і не було ним зазначено.

Виходячи з наведеного, при зверненні із даним поданням державним виконавцем слід було би врахувати дані обставини, оскільки сума кредитної заборгованості була судом значно зменшена.

Разом з тим, боржником в апеляційній скарзі зазначено, що він не має закордонного паспорта, а оскільки народився у Республіці Білорусь, то кілька разів на рік виїжджав до травня 2016 року на декілька днів у Гомельську область з метою відвідування близьких родичів та могил батьків.

Вказані обставини фактично узгоджуються із інформацією УДМС України у Волинській області, з якої вбачається, що ОСОБА_1 по обліках державної міграційної служби не документований, щодо наявності закордонного паспорта не значиться (а.с.16).

З наданої Державною прикордонною службою інформації вбачається, що боржник ОСОБА_1 перетинав кордон України на виїзд в пункті пропуску Дольськ всього 6 разів протягом чотирьох років - за період з 29 вересня 2012 року по 11 травня 2016 року (а.с. 19).

Таким чином, колегія суддів вважає, що із наданих доказів неможливо встановити факт ухилення боржника від виконання судового рішення як підставу для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий та передчасний висновок про необхідність задоволення подання державного виконавця і необґрунтовано встановив щодо боржника ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки наведені у поданні обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст.377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, отже в задоволенні подання державного виконавця слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову ухвалу - про відмову в задоволенні подання державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317, 319, 377-1 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2017 року в даній справі скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді