Справа №576/2340/16-ц 2/576/37/17 Р І Ш Е Н Н Я ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.01.17 Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого судді Васяновича В.М.,
при секретарі Плотніковій О.С., з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глухів справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф»
- про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного договору, - В С Т А Н О В И В:
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, та долучених до справи письмових поясненнях.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, з договору фінансового лізингу №1480 від 11.10.2016 р. вбачається, що в цей день між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» як лізингодавцем та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу, за яким предметом лізингу є трансортний засіб марки «МТЗ 82.1.26».
А ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а той приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Цивільним кодексом України встановлені особливі вимоги до договорів, укладених зі фізичною особою - споживачем послуг фінансового лізингу, об'єктом якого є транспортні засоби.
Так, відповідно до положень ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Таким чином, виходячи з аналізу норм діючого законодавства, договір фінасового лізингу за своєю природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту догорів відповідно до ст. 628 ЦК України. При цьому згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
За приписами ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. (справа №6-1551цс16 ), а відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Також згідно ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - фінансовий лізинг є фінансовою послугою (п.5 ч.1 ст. 4), а за приписами ст. 5 цього Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.
Відповідно до вимог Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №21 від 22.01.2004 р., юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.
А статтею 10 цього Закону передбачено, що лізингодавець зобов'язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.
Згідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.
Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.
А за змістом ст. 18 цього ж Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до вимог ст. 19 даного Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, також не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Крім того, згідно ст. 21 Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.
Таким чином, законодавство України, встановлює позитивні обов'язки для продавців товарів (надавачів послуг) щодо наявності у них працівників, які мають кваліфіковано здійснювати укладання, супроводження та виконання договорів фінансового лізингу, у тому числі: не допускати несправедливих умов в договорах; не допускати нечесної, такої що вводить в оману або агресивної підприємницької практики; не допускати інших порушень прав споживача; забезпечувати нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу транспортного засобу.
Суд вважає, що відповідачем були допущені порушення законодавства щодо захисту прав позивача, як споживача, що має наслідком недійсність як окремих частин так і в цілому договору фінансового лізингу №1480 від 11.10.2016 р., а саме, згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), оскільки п.п.3.2.5, 3.3.5, 3.3.14, 12.1-12.3, 12.7-12.9, 12.11-12.13, 12.16 договору передбачено лише відповідальність для лізингоодержувача, а відповідальність лізингодавця взагалі не встановлена.
Усупереч ч.1 ст. 7, ч.2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» строки передачі предмету лізингу конкретно не визначені та пов'язуються з настанням у майбутньому відкладальних обставин (п.п.1.7, 4.1, 9.4, 10.3, терміни «Лізинговий періодичний платіж», «Обсяг фінансування»), що робить практично неможливим притягнення лізингодавця до відповідальності.
Пунктами 3.3.1, 3.3.3, 4.1, 9.2, 9.7 (додаток 1 договору) встановлені жорсткі обов'язки для лізингоодержувача-споживача щодо умов оплати за договором (п.п.3.3.1, 3.3.3, 4.1, 9.2, 9.7, додаток 1), а надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Крім того, всупереч вимог ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» договором конкретно не визначено строки передачі предмету лізингу та пов'язуються з настанням у майбутньому відкладальних обставин (п.п.1.7, 4.1, 9.4, 10.3, терміни «Лізинговий періодичний платіж», «Обсяг фінансування»), а розірвання договору лізингоодержувачем має наслідком лише односторонні штрафні санкції для нього (п.п.12.1-12.3, 12.7-12.9,12.11-12.13, 12.16.)
Надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;
Пунктом 12.1 Договору встановлено, що у разі розірвання договору лізингоодержувачем-споживачем йому не повертається комісія за організацію угоди (10% від вартості предмету лізингу та 40% відсотків сплачених авансових платежів), однак, у разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача для нього не передбачено будь-яких наслідків. При цьому, на думку суду, встановлення вимоги щодо сплати споживачем такої непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливим, оскільки лізингодавець за договором взагалі не має жодних зобов'язань щодо компенсацій та штрафів.
До того ж, договором не індивідуалізовано предмет лізингу, зокрема, дату його виробництва (рік, пробіг тощо), номер двигуна та шасі, що надає лізингоодержувачу занадто широкі можливості для вибору предмету лізингу, а в разі невідповідності предмету лізингу уявленням лізингоодержувача той, відмовившись від договору, буде підданий непропорційним санкціям, які встановленим п.п.12.1-12.3, 12.7-12.9, 12.11-12.13, 12.16 Договору.
Посилання відповідача на відсутність ліцензійних умов на час підписання спірного договору, оскільки Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)» №913 від 07.12.2016 р. (яка на час ухвалення цього рішення суду вже набрала чинності), на думку суду, є безпідставним з огляду на таке. Зокрема, цими Ліцензійними умовами передбачено, що орган ліцензування видає ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (далі - ліцензія), серед яких і на надання послуг з фінансового лізингу. Однак, на думку суду, це не суперечить вищевказаному висновку Верховного Суду в справі №6-1551цс16 про те, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг має здійснюватися лише після отримання відповідної ліцензії, оскільки це передбачено ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а вищевказаною Постановою КМУ лише підтверджено правильність наведеного висновку, оскільки ч.1 ст. 360-7. ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 216 ЦПК України, суд, - В И Р І Ш И В:
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь держави 551,2 грн. витрат по оплаті судового збору.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Сумської області через Глухівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя