АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 752/1004/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Мирошниченко О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4690/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Рубан С.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року в справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року НАВС звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 12 607 грн. 90 коп. витрат, пов'язаних з утриманням в навчальному закладі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.09.2010 року відповідача зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ. У період з 01.09.2010 року по 28.06.2012 року відповідач перебувала на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

28.06.2012 року відповідачу видано диплом спеціаліста та направлено для проходження служби до ГУМВС України в м. Києві. Після закінчення навчання відповідно до умов договору відповідач була зобов'язана пропрацювати за місцем направлення не менше трьох років, проте вказану умову договору не виконала, була звільнена на підставі наказу від 20.05.2013 року за власним бажанням. Таким чином, у зв'язку з невиконанням умов договору у позивача на підставі договору виникло право на стягнення з відповідача витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Національна академія внутрішніх справ подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та зазначає про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, які були пропущені з поважних причин.

В судовому засіданні відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що Наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 05.08.2010 р. № 562 ОСОБА_1 з 01.09.2010 р. зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання за державним замовленням Київського національного університету внутрішніх справ (далі - КНУВС).

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС). Відповідно до вищезазначеного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ.

27.09.2010 р. між КНУВС, комплектуючим органом - ГУ МВС України в місті Києві та Відповідачем укладено Договір № 10-272 про підготовку фахівця у КНУВС (далі - Договір). Відповідно до Договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ (далі - ОВС) протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

З 01.09.2010 по 28.06.2012 рр., відповідно до умов, Договору відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

Наказом Національної академії внутрішніх справ (далі - НАВС) від

28.06.2012 р. № 378 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста.

Після здобуття вищої освіти, відповідача направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в місті Києві. Таким чином, навчальним закладом умови Договору виконано у повному обсязі.

Наказом інспектора ВКЗ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві № 352 від 20.05.2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого відділу Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві за власником бажанням.

У зв'язку з настанням вказаної обставини, відповідно до п. 2.3.6. Договору відповідач зобов'язалась відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

Відповідно до Статуту, НАВС є державним вищим навчальним закладом. Основним завданням діяльності НАВС є освітня діяльність згідно з державними стандартами вищої освіти у відповідності до вимог Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-ІІІ який діяв на момент навчання та випуску відповідача, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо - кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

За п. 2.1.3. Договору, виконавець зобов'язаний забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п. 2.3.6. Договору, відповідач зобов'язався у разі звільнення з ОВС по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами передбаченими п. З Договору відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із

затвердженим розрахунком.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення з ОВС за власним бажанням без поважних причин.

Відповідно до п. 4.1. Договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Відповідно до п. 4.2. Договору, у разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з п. 4.4. Договору, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх суми здійснюється у судовому порядку.

Аналогічні положення щодо укладення договору та обов'язку відшкодування витрат за навчання у разі дострокового звільнення містяться у Типовому договорі затвердженому Наказом МВС України від 14.05.2007№ 150 "Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України" (зареєстрований Міністерством юстиції України 29.05.2007 за № 547/13814).

Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання.

Відповідно до ст. 611 ЦК, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ (далі - Порядок відшкодування) затверджено Постановою КМУ від 01.03.2007 №313. Відповідно до п. 2 Порядку відшкодування, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Розрахунок витрат здійснено відповідно вищезазначеного Порядку відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 5 Порядку відшкодування, особи жіночої статі відшкодовують витрати у повному розмірі за весь період навчання.

Відповідач навчалася у період з 01.09.2010 по 28.06.2012 року. Вартість витрат пов'язаних з утриманням її у навчальному закладі становить 12 607 грн. 90 коп., що стверджується наданими позивачем довідками, а саме: довідкою про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_1 в НАВС від 13.06.2014 року; довідкою про фактичні витрати на оплату житлово-комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв ОСОБА_1 13.06.2014 року; довідкою про фактичне перебування на харчовому забезпеченні, довідкою витрат речового майна; довідками про доходи та відрахування.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається, з вище наведеного, відповідача було звільнено 20.05.2013 року, тобто з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом в межах загального строку позовної давності, тобто до 20.05.2016 року.

Разом з тим, даний позов до суду був пред'явлений 19.07.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Суд відхилив клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, через те, що позивачем в межах строку позовної давності був поданий позов з порушенням правил підсудності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність заявлених академією вимог, оскільки такі ґрунтуються на вимогах договору та законі, проте зазначив про пропуск строків позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

При цьому суд не визнав поважною причиною попередню подачу позову з порушенням правил підсудності.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Стаття 56 Закону України «Про вищу освіту» №2984-III 17 січня 2002 року гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовниками, керівником навчального закладу та випускником.

Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», у редакції на час спірних відносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановлену Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений п.2 Указу Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», постановою Кабінету Міністрів України №992 від 22 серпня 1996 року «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

Відповідно до п.8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, яка діяла на момент укладення договору та звільнення відповідача, випускники, які уклади угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Пунктом 14 цього Порядку на випускника покладено обов'язок відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років.

12 липня 2006 року Кабінетом Міністрі України прийнято постанову №964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» пунктом 8 якої визначено, що сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

На виконання цієї постанови 16 липня 2007 року МВС України разом із іншими міністерствами та державними установами видано спільний наказ №419/831/240/605/537/219/534 «Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах», пунктом 3 якого визначено, що відшкодовані за утримання курсантів у ВНЗ кошти враховуються у кошторисних показниках спеціального фонду відповідних центральних органів виконавчої влади як власні надходження ВНЗ та витрати на утримання курсантів.

Таким чином, шляхом делегування прав та повноважень низхідним підпорядкуванням, вищий навчальний заклад вправі заявляти вимоги про стягнення витрат, пов»язаних з утриманням курсантів на свою користь.

Отже, висновки суду першої інстанції про підставність позовних вимог відповідають вимогам закону та домовленості сторін.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк пропущений з незалежних від позивача причин, відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи доводи про те, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, позивач посилається на обставини первинного звернення до суду в межах строку позовної давності, проте до неналежного суду, у зв'язку з чим ухвалою суду від 03 червня 2016 року позовна заява була повернута для звернення до належного суду.

Проте, суд першої інстанції вірно виходив з того, що подача позову з недодержанням правил підсудності не перериває перебігу строку позовної давності та не може вважатись поважною причиною. При цьому суд належним чином мотивував ці висновки .

Висновки суду відповідають правовій позиції, сформованій Верховним Судом України 02 грудня 2015 року при розгляді справи №6-895цс15, згідно із якою якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено, або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що право звернення до суду у позивача виникло 20 травня 2013 року, проте в межах строку позовної давності позивачем не реалізовано це право, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає,що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: