Справа № 147/5/17
Провадження № 2/147/234/17
04.04.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області
складі: головуючого судді Волошина І.А.,
за участі секретаря Чудак Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Свій позов обґрунтував тим, що 17.12.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого отримав 150000,00 грн. у позивача. На підтвердження даного договору відповідачем була написана власноруч розписка від 17.12.2013 року. Кінцевим терміном повернення коштів 01.03. 2014 року.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, однак представником позивача надано на адресу суду заяву, в якій він заявлені раніше вимоги підтримує повністю, просить розглянути праву в його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився. Відповідно до ухвали суду від 27.02.2017 року позивачем було дано оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» за №52 від 18.03.2017 року. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не надіслав.
Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу за наявними в ній доказами відповідно до ч. 4 ст.169 ЦПК України.
Суд відповідно до положень ст. 224 ЦПК України вважає можливим ухвалити в справі заочне рішення за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
Вивчивши позов та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.
У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.
Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічна норма права закріплена і в ст.3 ЦПК України.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»).
Судом встановлено, що 17.12.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 150000,00 грн. Договір позики укладений терміном до 01.03.2014 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч відповідачем(а.с.4).
23.11.2016 року на адресу відповідача була направлена письмова вимога, щодо повернення коштів протягом семи днів з моменту її отримання. Дана вимога відповідачем була проігнорована, сума позики на день звернення до суду не повернута.
Дані правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами.
Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Встановлено, що станом на час розгляду справи відповідач позики не повернув.
Суд приходить до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.
Тобто договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 150000,00 грн., строком до 01.03.2014 року, представлений у формі розписки є дійсним та таким, що відповідає нормам ЦК України.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, що передбачено ч.1 ст. 1048 ЦК України.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При таких обставинах, оскільки між позивачем та відповідачем не було передбачено договором позики сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, позивач як позикодавець, має право на одержання процентів. Їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що полягають сплаті щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з письмовою вимогою від 23.11.2016 року про повернення суми позики, яку відповідач отримав 25.11.2016 року, останній протягом семи днів з моменту її отримання повинен був повернути позивачу грошові кошти. Отже прострочення виконання зобовязання почалося з 03.12.2016 року по 30.12.2016 року та становить 28 днів.
Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч.3 ст. 1049 ЦК України).
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по договору позики від 17.12.2013 року становить 161475грн.41 коп.
Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Враховуючи те, що позов на користь позивача задовольняється в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 1614,75 гривень та документально підтверджені витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3000,00 гривень.
Керуючись ст.ст.16, 625,1046,1047,1049, ч.1 ст.1050 ЦК України, ст.ст.1, 3, 4, 10, 15, 57-60, ч.2 ст.197, 208, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд-
ВИРІШИВ:
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 161475грн.41 коп. (сто шістдесят одна тисяча чотириста сімдесят пять гривень 41 коп).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 4614 грн. 75 коп. (чотири тисячі шістсот чотирнадцять гривень 75 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За ст.228 ЦПК України заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя