Справа № 2-944/10
Провадження №:4-с/138/4/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Могилів - Подільський

Могилів - Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді Жикевич Т.Б.,

за участю: секретаря Цибульської Т.І.,

представника заявника ОСОБА_1,

представник стягувача ОСОБА_2,

державного виконавця Микитюка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Могилеві - Подільському Вінницької області скаргу ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Вишенського ВДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження № 49816928 від 16.01.2016,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2016 до суду надійшла вказана вище скарга, яка мотивована тим, зокрема, що 16.01.2016 державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення боргу із скаржника на користь ВАТ «Державний ощадний банк».

Скаржник вважає таку постанову незаконною та такою, що винесена із порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Так, 06.10.2010 Могилів-Подільський міськрайонним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 2-944/2010 на підставі рішення від 24.09.2010, ухваленого у цивільній справі за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, звернення стягнення на заставне майно та розірвання кредитного договору.

Скаржник вказує, що постійно проживає в м. Могилів-Подільський і ніколи не був зареєстрований та не проживав в м. Вінниця. Скаржник вважає, що ця ситуація була створена навмисно. Крім того, зазначає, що державний виконавець порушила вимоги закону, оскільки відкрила виконавче провадження поза межами строку предявлення виконавчого листа до виконання. Також, постанова не була направлена боржнику на наступний день, з дня її винесення. Скаржник взагалі з часу відкриття виконавчого провадження таку постанову не отримав і жодного разу не повідомлявся про необхідність явки до державного виконавця чи необхідність вчинити будь-які інші дії.

До винесення оскаржуваної постанови 22.12.2015 Могилів-Подільським МР ВДВС відмовив у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа та інших листів виданих на підставі зазначеного рішення суду. Усі постанови винесені на підставі ч.1 п.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме в звязку з пропуском строку для предявлення виконавчого документу до виконання. Дані постанови не оскаржувались і повторно виконавчі документи до даного відділу не надходили. Стягувач не звертався до суду з заявою про поновлення строку для предявлення виконавчих документів до виконання. Про виконавче провадження скаржник дізнався лише в грудні 2016 року.

Зважаючи на викладене, скаржник просить скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Представник скаржника в судовому засідання підтримала вимоги скарги та просила скаргу задовольнити і скасувати оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження.

Представник стягувача в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги з підстав вказаних в наданих суду запереченнях. Також пояснив суду, що у стягувача була неофіційна інформація, що боржник ОСОБА_3 проживає в м. Вінниця, а тому він і скористався своїм правом вибору відділу ДВС до якого і було подано лист на примусове виконання. Також пояснив, що боржник ОСОБА_3 добровільно виконував рішення суду, а тому пропуску строку предявлення виконавчого листа про стягнення з нього боргу не було.

Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_6, в провадженні якого на час вирішення скарги перебуває виконавче провадження, в судовому засіданні заперечував проти вимог скарги з підстав зазначених в наданих суду запереченнях.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення представників стягувача та боржника, державного виконавця, дослідивши матеріали додані до скарги та матеріали цивільної справи в нарадчій кімнаті суд прийшов до таких висновків.

Як слідує з матеріалів справи та скарги, 24 вересня 2010 року Могилів-Подільським місьрайонним судом Вінницької області винесено рішення у цивільній справі № 2-944/2010 за позовом ВАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення боргу, звернення стягнення на заставне майно та розірвання кредитного договору. Даним рішенням, зокрема, було стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість на користь ВАТ "Ощадбанк" (а.с.35-36).

06.10.2010 за заявою стягувача суд видав відповідні виконавчі листи, зокрема, виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку боргу по договору кредиту, які представник банку отримав в суді 13.10.2010, що підтверджується копією відповідного листа та підписом представника позивача на довідковому листку справи (а.с. 50, дов. лист).

Як слідує з виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_3, його місце проживання вказано: вул. Пушкінська, 45 А, м. Могилів-Подільський Вінницької області. Строк предявлення виконавчого листа до виконання 3 роки. Рішення суду набрало законної сили 05.10.2010.

В позові та в доданих до нього документах, також в матеріалах скарги, відсутня інша інформація про місце проживання та реєстрації ОСОБА_3 ніж вул. Пушкінська, 45 А, м. Могилів-Подільський Вінницької області.

В грудні 2015 року вказаний вище виконавчий лист та інші виконавчі листи по даній справі стягувачем було предявлено до Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, однак постановами, зокрема, ВП № за ЄДРВП 49707536 від 22.12.2015 державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання листів в звязку з пропуском строку подачі виконавчих документів до виконання і повторно такі листи на виконання до відділу не надходили. Дані обставини підтверджуються листом №9195/2-11/17 від 21.11.2016 за підписом начальника Могилів-Подільського МР ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області та копіями трьох постанов державного виконавця ВП №49707536, ВП №49707591, ВП №49707554 (а.с. 45-49).

Як вказувала представник скаржника під час розгляду скарги та не заперечувалось представником стягувача, постанова державного виконавця Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ВП № за ЄДРВП 49707536 від 22.12.2015 про повернення виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь банку з підстав пропуску строку його подачі до виконання стягувачем не оскаржувалась.

Статтею 24 Закону передбачалось, що державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом.

Також не заперечувалась представником стягувача та обставина, що стягувач не звертався до суду з заявою про поновлення строку на примусове виконання будь-якого виконавчого листа виданого в межах даної справи.

Станом на 16.01.2016 був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (далі - Закон), стаття 20 якого визначала, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Статтею ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в ред. на час виникнення спірних правовідносин) було надано визначення ряду понять, повязаних з місцем проживання та перебування фізичної особи, а саме:

-місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

-місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово;

-особа - фізична особа;

-реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла;

-довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Також, станом на дату ухвалення рішення суду та дату видачі виконавчого листа про стягнення боргу на користь банку з ОСОБА_3 чинною була редакція п.1 ч.1 ст. 21 Закону (ред. ЗУ N 327-IV (327-15) від 28.11.2002) про можливість предявлення виконавчих листів та інші судових документів до виконання протягом трьох років. Пункт 1 частини 2-ої даної норми встановлював, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно перехідних положень Закону №2677-VI від 04.11.2010 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом (який в свою чергу визначав строк предявлення судового рішення до виконання лише протягом 1 року) пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Разом з тим, 16.01.2016, тобто поза межами трирічного строку, державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження ВП №49816928 про примусове виконання виконавчого листа виданого 06.10.2010 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області у справі № 2-944/2010, в частині стягнення з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якого: вул.Пушкінська, 45 А, м. Могилів-Подільський, боргу на користь банку, тобто не за місцем проживання боржника (а.с.43).

Однією з гарантій прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні було те, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Дана гарантія встановлювалась ст. 6 Закону.

Як слідує з матеріалів даного виконавчого провадження, наданих суду державним виконавцем (а.с. 78-97), підставою для відкриття провадження було надання стягувачем до вказаного відділу ДВС оригіналу виконавчого листа та заяви про його примусове виконання і саме в заяві стягувача було вказано, що місце проживання боржника це м. Вінниця.

Разом з тим, жодних документів на підтвердження такого факту, в тому числі тих, які прямо передбачено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», до заяви додано не було. Також, не було додано жодних документів на підтвердження дотримання строку на предявлення листа до виконання.

Таких документів не було надано і суду при розгляді скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону право вибору місця виконання між кількома органами

державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, дійсно належало стягувачу, однак зловживання правами та штучне створення умов для їх реалізації не допускається.

Доводи представника стягувача з приводу того, що виконавчий лист був предявлений з дотриманням вимоги Закону щодо місця виконання рішення суду, оскільки у банку була неофіційна інформація, що боржник проживає в місті Вінниці, за відсутності будь-яких доказів суд вважає безпідставними.

Так, ст. 23 Закону дійсно було передбачено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, в разі пред'явленням виконавчого документа до виконання або в разі частковим виконанням рішення боржником.

Разом з тим, факт пред'явлення виконавчого документа до виконання має місце лише в разі, якщо було відкрито виконавче провадження з його примусового виконання.

В даному ж випадку суду повідомлено лише про два випадки предявлення до виконання виконавчого листа про стягнення боргу з скаржника і перший з них мав місце лише в грудні 2015 року, тобто уже поза межами трирічного строку, і лист було повернуто стягувачеві саме з цієї підстави.

Заперечення на скаргу висловлені державним виконавцем під час її розгляду з посиланням на ту обставину, що на оригіналі вказаного вище виконавчого листа була відмітка державного виконавця від 22.12.2015 про повернення виконавчого листа стягувачеві на підставі ч.4 ст. 26 Закону суд вважає необґрунтованими, оскільки державним виконавцем Могилів-Подільского ВДВС вказаний вище виконавчий лист було повернуто на підставі ч.1 ст. 26 Закону про що вказувалось уже вище та що підтверджується відповідними постановами такого виконавця.

Суд не досліджував ту обставину, чи мала місце описка державного виконавця при проставленні такої відмітки чи у виконавчому листі було здійснено виправлення цифри 1 на цифру 4, оскільки про такі обставини представники сторін спору та державний виконавець не вказували, не надавали суду жодних доказів на підтвердження таких обставин та не клопотали про сприяння суду у встановленні таких обставин.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, як п.1 так і п.4 ст. 26 Закону є підставами для відмови у відкритті виконавчого провадження, тобто дана норма застосовувалась державним виконавцем на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, а не застосовується на стадії фактичного виконання.

Такий випадок регулювався Законом і, в разі, якби така обставина державним виконавцем була виявлена в ході виконання рішення суду то 22.12.2015 він мав би передати виконавчий лист за належністю до певної виконавчої служби.

Так, ч. 5 ст. 20 Закону передбачалось, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Також, суд вважає не доведеною обставину на яку посилався представник стягувача про те, що саме ОСОБА_3 добровільно виконував рішення суду 28.01.2014 та 28.03.2014 та вносив в рахунок погашення боргу по договору кредиту 300,00 та 100,00 дол. США.

На підтвердження такої обставини представник стягувача надав суду лише лист від 20.02.2017 №101/20-11/119, за підписом начальника управління філії Вінницьке обласне управління ПАТ Державного ощадного банку України, в якому вказано, що по договору кредиту ОСОБА_3 з часу ухвалення рішення суду добровільно сплачувались кошти, при чому ким сплачувались не вказано.

Також стягувачем суду було надано копію заяви на переказ готівки №50530138 від 28.03.2014, однак оригіналу такого документу, на якому б був вчинений підпис платника таких коштів, суду надано не було.

Представник стягувача в судовому засіданні 30.03.2017 на запитання суду про можливість чи неможливість закінчення розгляду скарги за наявними матеріалами висловив позицію про необхідність такого розгляду за наявними матеріалами. Також, правом на заявлення заяв чи клопотань представник стягувача не скористався.

Разом з тим, така обставина не була визнання представником ОСОБА_3, яка вказала, що по даному договору кредиту та по рішенню суду ОСОБА_3 не один боржник, оскільки борг було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7. Крім того, ще 12.10.2011 між ОСОБА_3, стьягувачем та ОСОБА_8 було укладено трьохсторонню угоду про продаж, з розстрочкою виплати коштів, предмета застави на який за рішенням суду було звернуто стягнення і, саме ОСОБА_8, як покупець вносив значні суми коштів на погашення боргу по договору кредиту.

Більше того, та обставина, що ОСОБА_8 вносив кошти в рахунок погашення кредиту 12.10.2011, 31.07.2012 та 11.06.2013, в загальному розмірі які відображені у вказаному вище листі було визнанно представником стягувача під час розгляду скарги.

Суд дослідив вказані обставини, оскільки представник стягувача посилався на них, як на підставу своїх заперечень, однак на розсуд суду переважальним є не так той факт, що під час розгляду скарги представником не було доведено вказані ним обставини, як той, що доказів на підтвердження такої обставини не було надано державному виконавцю, яка винесла оскаржувану постанову, оскільки суд в даному випадку вирішує питання про законність оскаржуваної постанови та чи на час її прийняття такі обставини мали місце і чи мала державний виконавець підстави вважати, що такі обставини мають місце.

Відповідно до ч.1 ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Тобто, саме на державного виконавця Закон покладав обовязок щодо перевірки вказаних вище обставин.

Положеннями ст. 26 Закону було прямо передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження і у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання і у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення суду і, ці дві обставини визначались, як самостійні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

В даному ж випадку такі обставини були наявними одночасно, тобто їх було дві, однак державний виконавець прийняв рішення про відкриття виконавчого провадження з порушенням вимог Закону.

Враховуючи зазначені обставини суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню, як незаконна, оскільки вона винесена з порушенням ст. 20, 21 та 26 Закону.

Позиція суду щодо неможливості відкриття виконавчого провадження з порушенням правил щодо місця виконання рішення суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначеній в постанові від 28.09.2016 у справі N 6-2159цс16.

При вирішенні скарги по суті суд зважає на те, що згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідність дій в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, крім іншого, забезпечує дію принципу юридичної визначеності кожної особи, яка потрапляє під дію цих норм.

Положеннями статті 1 Закону передбачалось, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно ч.1 ст. 11 закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим

Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

При вирішенні скарги суд також звернув увагу і на те, що, як слідує з наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження, воно на час розгляду скарги перебуває в провадженні державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_6, оскільки державний виконавець Скотницька Л.В. уже не працює в відділі і, відділ було реформовано, як пояснив сам ОСОБА_6 в ході розгляду скарги.

В матеріалах виконавчого провадження відсутні документи, які б підтверджували повідомлення боржника про відкриття такого провадження, про заплановані чи проведенні виконавчі дії, про виклики боржника до виконавця. Натомість в матеріалах наявний акт державного виконавця ще від 18.02.2016 про те, що при виході на адресу вказану стягувачем в заяві, як місце проживання боржника, його там не виявлено і майна, яке б йому належало теж.

Також, державний виконавець ще 24 червня 2016 року отримав інформаційну довідку про те, що боржник зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, однак таке провадження так і залишилось на виконанні в даному відділі. Як на підставу подальшого проведення виконавчих дій державний виконавець послався на ту обставину, що автомобіль належний боржнику марки КАМАЗ було оголошено в розшук, а тому провадження і не передавалось на виконання за місцем проживання боржника.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду скарги, вказаний вище транспортний засіб ще в 2011 році було передано в користування ОСОБА_9, який проживає в м. Одеса. Така обставина підтверджена представником стягувача та боржника, а також на підтвердження такої обставин суду надані копія відповідного договору та рішення суду про стягнення коштів по такому договору.

Тобто, місцезнаходження транспортного засобу відомо стягувачеві.

Жодного іншого майна, яке б належало боржнику та яке б знаходилось в м. Вінниці в ході виконання не виявлено, що підтверджується письмовими та усними запереченнями державного виконавця.

Вказані обставини в сукупності викликають сумніви, як в добросовісності стягувача так і в неупередженості державних виконавців, що в силу ст. 11 Закону, було обставиною для їх самовідводу.

На переконання суду захист прав однієї особи в правовідносинах не може бути підставою для порушення прав іншої сторони цих відносин і при реалізації прав такими особами органи влади мають забезпечувати дотримання принципу законності, справедливості та забезпечувати дотримання балансу і недопущення переваги приватного інтересу над положеннями норм Конституції України та Законів.

Враховуючи викладене та положення ст. 19 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 1, 2, 6, 11, 20-26, Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, Перехідні положення Закону №2677-VI від 04.11.2010 та керуючись ст. 209, 210, 385, 387 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 49816928 від 16.01.2016, винесену державним виконавцем Вишенського ВДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 на підставі виконавчого листа № 944/2010 виданого 06 жовтня 2010 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Т.Б.Жикевич