Справа № 415/6282/17
Провадження № 2/415/2167/17
30.11.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Калмикової Ю.О.,
за участю секретаря Кравченко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лисичанська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним, -
ОСОБА_1 звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та TOB «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 3303, предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки LADA Largus на суму 15 033, 83 дол. США, що еквівалентно 399 900, 00 грн.
Таким чином, предметом оскаржуваного Договору фінансового лізингу № 3303 є надання особі предмета лізингу - автомобіля марки LADA Largus на суму 15 033, 83 дол. США, що еквівалентно 399 900, 00 грн. З метою отримання автомобіля позивач загалом перерахував відповідачу 40 200, 00 грн.
Враховуючи те, що ОСОБА_1, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обовязково нотаріально посвідченим. Договір фінансового лізингу від 28.09.2017 року № 3303 нотаріально не посвідчувався.
Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення - 28.09.2017 року.
Також договір фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року є нікчемним з тієї причини, що відповідно до п. 8.2-8.5 ст. 8 вартість Предмета Лізингу на момент укладення Договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається Відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно до зростання курсу долару США.
Стаття 524 ЦК України вимагає визначення договірного зобовязання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Таким чином, дана норма стосується вираження зобовязання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором.
Позивач вважає, що укладений 28.09.2017 року Договір № 3303 з відповідачем був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії Відповідача є забороненими. Він зазначає, що при умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, Позивач не погодився б на його укладення.
Позивач вважає укладений Договор таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права Позивача як громадянина України, Договор не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі Позивача на момент укладення Договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсними з наступних підстав.
По-перше, здійснені позивачем оплати не створюють для відповідачів будь-яких обовязків Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману; спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг.
ОСОБА_3 установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності.
По-друге, відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно з вимогами статей 638, 655, 691 ЦК України.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів.
Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.
Як вбачається із Договору автомобіль марки LADA Largus на суму 15 033, 83 дол. США, що еквівалентно 399 900, 00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано, який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч. 1 ст. 807 ЦК України.
Згідно з Договором Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначені зобовязання відповідає Продавець.
Проте, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару.
Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи Продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати відповідач, що суперечить ст. 808 ЦК України, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим.
Все вищевикладене дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, внутрішній волі Позивача та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, вчинений з введенням в оману позивача щодо істотних умов, та дає законні підстави для визнання Договору недійсним.
На підставі викладеного та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила суд визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу від 28.09.2017 року № 3303, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь позивача кошти загальною сумою 40 200, 00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року та моральну шкоду у сумі 3 000, 00 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у резолютивній частині позову просила суд справу слухати за її відсутності, позов підтримала повністю.
В судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивачка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача.
У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини як між споживачем та виконавцем послуг, які витікають з укладеного договору фінансового лізингу і регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів».
З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3303 з додатками, за умовами якого ТОВ «Єврокар Україна» зобовязалося придбати та передати ОСОБА_1 на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет лізингу визначений у п. 1.1 цього Договору), а ОСОБА_1 зобовязалася прийняти Предмет Лізингу та сплачувати ТОВ «Єврокар Україна» передбачені договором платежі.
Предметом лізингу даного договору є автомобіль LADA Largus, вартість якого на момент укладання даного договору зазначається у даному Договорі та в додатку №1 (п. 1.1-1.2 Договору).
Предмет Лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на Лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору (п. 1.6 Договору).
Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних дів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору (п. 1.7 Договору).
Згідно з п. 2.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором.
Згідно з п. 2.2 Договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до цього договору.
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
З аналізу вищенаведених норм ЦК України та розяснень Верховного Суду України вбачається, що договір лізингу укладений з фізичною особою має бути нотаріально посвідченим, а у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення цього договору, він є нікчемним. Отже, в даному випадку, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону, тобто, що договір фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.
Оскільки недійсність договору фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року встановлена законом (нікчемний правочин), то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а тому суд не вбачає потреби розглядати та перевіряти доводи позивача про недійсність договору лізингу у звязку з невідповідністю іншим вимогам ЦК України, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та з підстав введення позивача в оману, та вважає за необхідне у задоволенні позовної вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним відмовити.
Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним та зазначаючи про нікчемність цього договору, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 кошти загальною сумою 40 200 грн. 00 коп., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.
В обґрунтування зазначених позовних вимог Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій Відповідача останній завдано моральної шкоди, яка полягає в суттєвих емоційних стражданнях, повязаних з невиконанням договору про надання туристичних послуг, поглиблених будь якої інформації про причини невиконання відповідачем зобовязань за договором. З вини відповідача суттєво погіршились стосунки в сімї, так як чоловік проклав саме на позивача провину неможливості гідного відпочинку. Моральні страждання збільшувались тоді, коли працівники відповідача неодноразово, протягом місяця, в грубій формі відмовляли в поверненні грошей, а потім взагалі почали ігнорувати. Крім того, вона так і не відпочила протягом відпустки, оскільки всі гроші які вона збирала незаконно знаходяться у відповідача. Заподіяну моральну шкоду Позивач оцінює у 4000 грн. 00 коп.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом встановлено, що діями ТОВ «Єврокар Україна» були порушені права позивача. Між неправомірними діями ТОВ «Єврокар Україна» та заподіяною позивачу моральною шкодою є безпосередній причинний зв'язок, то суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої діями відповідача, і його порушене право підлягає судовому захисту, а завдана моральна шкода відшкодуванню.
Виходячи з вимог закону та встановлених судом фактів, суд вважає, що зазначений позивачем розмір відшкодування відповідає тривалості моральних переживань і тяжкості наслідків, тому виходячи з тривалості та характеру моральних страждань, засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь провини відповідача, суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у сумі 3 000 гривень 00 копійок.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судовий збір у сумі 640 гривень 00 копійок.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 кошти загальною сумою 40 200 (сорок тисяч двісті) гривень 00 копійок, як незаконно отримані за наслідками укладення Договору фінансового лізингу № 3303 від 28.09.2017 року.
Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА