Справа № 355/998/17 Головуючий у І інстанції Лисюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/4938/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 06.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

УСТАНОВИЛА:

у серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з названим позовом стверджуючи, що 28 березня 2008 року вона подарувала своїй дочці ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Волошинівка, вул. Коцюбинського, 27 Баришівського району Київської області.

Підписуючи договір дарування ОСОБА_2 вважала, що підписує договір довічного утримання, оскільки внаслідок свого похилого віку потребувала сторонньої допомоги. На момент вчинення правочину, вона довіряла своїй дочці та вважала, що остання стане обдарованою лише після її смерті.

Просила суд визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Волошинівка, вул. Коцюбинського, 27 Баришівського району Київської області від 28.03.2008 року, недійсним.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що з моменту укладання договору дарування і по час розгляду справи в суді, відповідач не прийняла дарунку, як того вимагає ч. 4 ст. 772 ЦК України, що підтверджується тим, що оригінал договору та єдиний екземпляр ключів від квартири завжди знаходився у позивачки, комунальні платежі сплачує позивач, вона ж займається ремонтом та утриманням житла.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Волошинівка, вул. Коцюбинського, 27 Баришівського району Київської області, належав на праві власності позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № 32 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 35, виданих Баришівською державною нотаріальною конторою 09.01.2008 року та зареєстрованих в Баришівському БТІ 11.02.2008 року за №388.

28 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування спірного будинку.

Обдарована є рідною донькою позивача, яка постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.04.2008 року власником спірного будинку є ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що укладаючи договір вона помилялася щодо дійсної правової природи договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. 11 укладеного між сторонами Договору зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник/и/ на має/ють/ права вимагати від обдаровуваного вчинення на його /їх/ користь будь-яких дій майнового або не майнового характеру. Дарувальнику розяснено право на укладення заповіту, договору довічного утримання, спадкового договору, їх суть і правові наслідки. (а.с. 4)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що внаслідок свого похилого віку, своєї стурбованості перспективою подальшого проживання без сторонньої допомоги, її довіри до відповідачки, вважала, що остання стане обдарованою лише після її смерті.

Перевіряючи доводи позивача та надаючи оцінку доказам, поданим на їх підтвердження, суд виходить з наступного.

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року справа № 6-372цс16, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів апеляційного суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів про те, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ підписала.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів про те, що в силу свого похилого віку чи стану здоровя позивачка потребувала догляду та сторонньої допомоги. Сам лише вік позивачки, якій на день укладення договору було 70 років, не може свідчити про наявність у неї потреби в сторонньому догляді.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що важливою обставиною, яку слід враховувати при вирішенні спору, є те, що договір був укладений ОСОБА_2 з рідною дочкою, а не зі сторонньою особою. Те, що сторонами договору є близькі родичі, на думку колегії, дає підстави вважати, що у відповідача не було наміру виселяти матір з будинку, що і пояснює відсутність необхідності у передачі ключів від будинку. З огляду на вказане, доводи представника позивача адвокат ОСОБА_4 про неприйняття, на її думку, ОСОБА_3 спадщини, оскільки в неї відсутній оригінал договору дарування та ключі від будинку, є необґрунтованими.

Той факт, що у подальшому відносини сторін погіршилися і ОСОБА_3 перестала відвідувати та допомагати своїй матері, не є підставою вважати, що у момент укладення оспорюваного договору дарування позивачка помилилася щодо його природи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Слід зазначити, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки заяві відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст. ст. 257, 258, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення пені. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорюваний договір був укладений між сторонами 28 березня 2008 року, в той час як з ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом 02.08.2017 року. З пояснень, наданих позивачкою у суді апеляційної інстанції, вбачається, що її сподівання на участь доньки у догляді за нею та за будинком не справдились. З моменту укладення договору і по час звернення до суду із позовом дочка не проявляла своєї турботи стосовно матері, не допомагала їй утримувати будинок. Це дає підставу зробити висновок про те, що обставини, на які позивачка посилається як на підставу позову стали їй відомі фактично відразу після укладання договору.

Як розяснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто позовна давність, як підстава для відмови у задоволенні позову, може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності.

Враховуючи ту обставину, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2, він обґрунтовано відмовив саме з цих підстав, а тому застосування позовної давності як додаткової підстави для відмови у задоволенні позову, було би зайвим.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: