Провадження № 2/202/33/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 січня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Голін Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №53 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 53 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що ОСОБА_1 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 (попередня географічна назва - м. Дніпропетровськ), на підставі ордеру на жиле приміщення виданого її матері - ОСОБА_3 15.09.1989 року. У зазначеній квартирі вона проживала разом з батьком, матір'ю та братом. Після смерті матері у 2009 році відношення до позивача погіршилося, у її кімнаті було відімкнуто електроенергію, почали зникати речі, були змінені замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим, ОСОБА_1 була вимушена залишити квартиру в квітні 2011 році. У серпні 2014 року ОСОБА_1 дізналася, що її батько помер, на її спроби вселитися до квартири відповідач їй повідомив, що вона позбавлена такого права та не дозволить їй вселитися. Крім цього, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово намагалася захистити свої права шляхом звернення з позовом до суду, але, у зв'язку із її скрутним матеріальним становищем та відсутністю можливості сплати судового збору її позови були їй повернуті.

В судове засідання з'являлись позивач та представник позивача, обставини та вимоги викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі.

У судові засідання також з'являвся представник відповідача, в задоволенні позовної заяви просив відмовити, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ОСОБА_2 втратила право користування квартирою та відсутні правові підстави для її вселення.

Представник третьої особи - комунального житлово-екплуатаційне підприємство № 53 в судові засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира, щодо вселення до якої виник спір, була надана ОСОБА_3 на підставі ордеру на житлове приміщення № 1317 серія 01 від 15.09. 1989 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська, на сім'ю з чотирьох осіб: ОСОБА_3П, чоловік - ОСОБА_4, дочка - ОСОБА_1, син - ОСОБА_2

ОСОБА_3 є матір'ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-КИ № 318069, виданого Бабушкінським відділом РАЦС м. Дніпропетровська 21.08.1979 року, про що зроблено актовий запис № 1317.

Згідно довідки від 11.01.2013 року № 48, виданої комунальним житлово - експлуатаційним підприємством № 53 ОСОБА_3 дійсно була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 зазначила, що вона вимушена була залишити місце свого мешкання у зв'язку з тим, що батько та брат застосовували до неї заходи фізичного впливу, перешкоджали її проживанню у квартирі різними способами, змінювали замки на вхідних дверях. Після смерті батька вона намагалася потрапити до своєї квартири, але відповідач не дозволив їй цього зробити.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 показали, що ОСОБА_1 до 2011 року проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Постійно зазнавала знущань, відношення померлого батька та відповідача до неї було погане, у зв'язку з чим, вона була вимушена покинути квартиру, у якій зареєстрована. Крім цього зазначили, що після смерті батька ОСОБА_1 намагалася потрапити до своєї квартири, але відповідач перешкоджав їй у цьому.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно статті 31 Житлового кодексу України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вимог стаття 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Ст. 71 ЖК України та ст. ст. 405, 406, 825 ЦК України, передбачені підстави для припинення і розірвання договору найму жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При наданні пояснень суду, представник відповідача не заперечував того факту, що відповідач не надавав ОСОБА_1 доступу до квартири в якому мешкає, наголошуючи про відсутність прав позивача на проживання у вказаній квартирі.

Разом з цим, відповідач та представник відповідача не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 втратила право користування квартирою № 52 будинку № 129 по вул. Донецьке Шосе у м. Дніпро.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо того, що позивач втратив право користування квартирою на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2014 року.

Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2014 року, ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 52 будинку № 129 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровськ.

Разом з цим, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпроптервоська від 14.08.2015 зазначене заочне рішення скасоване, а рішенням Індустріального районного суду від 17.03.2016 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою відмовлено.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Суд вважає, що відповідач безпідставно перешкоджає позивачу у реалізації його передбаченого законодавством права на житло, позивач має усі правові підстави користуватися квартирою № 52 по вул. Донецьке шосе № 129 у м. Дніпро, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 31, 58, 64 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 72, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №53 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою № 52 у будинку 129 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпро шляхом її вселення в зазначену квартиру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда