Справа № 467/291/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2017 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 105525,99 грн.

Позивачем також надано заяву про забезпечення позову, в якій посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 протягом тривалого часу не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, а саме не здійснює щомісячних погашень кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, а тому просить суд накласти арешт на будинок, загальною площею 60,50 кв.м., житловою площею 37,50 кв.м., який розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Матросівка, вул. Миколаївська, будинок № 42, що належить відповідачу на праві власності.

На підтвердження вимог позивачем надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 19.01.2017 року, відповідно до якої відповідач є власником вищезазначеного житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши виконання вимог ч.2 ст. 151 ЦПК України, суд приходить до такого.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 152 ЦПК України).

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року скеровує суди з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому,що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, необхідною умовою застосування заходів забезпечення позову є існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання судового рішення у справі, підтвердженої належними та достовірними доказами.

В заяві позивач стверджує, що найчастіше за порушенням зобовязань перед банком відбувається вчинення відповідачем всіх можливих заходів щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного відповідачу майна та коштів. Це виражається у передачі третім особам права власності на майно й кошти або його переховування від банку й державної виконавчої служби, а також проведенні інших операцій з майном та коштами щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за їх рахунок.

Заявник вважає, неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Оскільки позивач будь-яких належних та достовірних доказів того, що відповідач вчиняє дії щодо передачі майна третім особам не надає, більш того, конкретних дій, вчинених відповідачем щодо відчуження майна, не зазначає, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено намагання відповідача відчужити майно, а відтак не доведено існування реальної загрози утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, обґрунтовуючи необхідність застосування заходу забезпечення позову у виді арешту, позивач зазначає, що найчастіше за порушенням зобовязань перед банком відбувається вчинення відповідачем всіх можливих заходів щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного відповідачу майна.

Зміст такого обґрунтування дає суду підстави вважати, що позивач гіпотетично припускає можливість вчинення відповідачем заходів щодо відчуження майна.

Згідно абзацу 3 пункту 4 постнови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, суд має виходити із забезпечення збалансованості інтересів як позивача, так і відповідача.

Оскільки позивачем не доведено того, що відповідач намагається відчужити належне йому майно, не обґрунтовано застосування саме такого виду забезпечення позову, як арешт майна, не надано доказів співмірності застосування арешту розміру позовних вимог, то суд вважає, що необґрунтоване застосування арешту майна може призвести до порушення прав відповідача, а тому заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151-153, 209, 210 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 5 (пяти) днів з дня отримання її копії.

Суддя І.В. Явіца