УхвалА

іменем україни

26 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ФЕРРО Т» про визнання недійсним договору про пайову участь, зменшення розміру пайової участі, відшкодування різниці між здійсненими витратами на розвиток інфраструктури та розміром пайової участі за договором про пайову участь, стягнення суми; за зустрічним позовом департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ФЕРРО Т», про стягнення суми за касаційними скаргами: департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 518 від 20 липня 2007 року йому надано дозвіл на будівництво семиповерхового житлового будинку з вбудованим магазином по АДРЕСА_1 зі знесенням існуючого малоповерхового житлового будинку. Пунктом 3 вказаного рішення виконавчого комітету міської ради його зобов'язано згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 4 квітня 2003 року № 236 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників) на розвиток соціальної інфраструктури м. Львова», у тому числі укласти договір на будівництво.

1 серпня 2007 року між ним, товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецекспорт» та управлінням архітектури Львівської міської ради укладено договір № 232 про будівництво вищевказаного будинку з вбудованим магазином, за умовами якого він як замовник зобов'язався з 30 серпня 2007 року по 30 грудня 2008 року здійснити будівництво та сплатити кошти на розвиток соціальної інфраструктури міста у розмірі 225 114 грн 05 коп., згідно з проведеним розрахунком інвестиційного внеску, з якого: 30 % до 30 серпня 2007 року, а 70 % до 30 грудня 2008 року.

18 лютого 2011 року виконавчим комітетом міської ради прийнято рішення № 183, яким внесено зміни до рішення виконавчого комітету від 20 липня 2007 року № 518, а саме викладено у новій редакції п. 3 і зобов'язано його укласти договір про пайову участь відповідно до вимог ухвали міської ради від 3 квітня 2008 року № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова».

4 квітня 2011 року на виконання зазначеного рішення виконавчого комітету міської ради укладено договір про пайову участь № 50 на будівництво вказаного вище житлового будинку з вбудованим магазином. У п. 1.1 цього договору він як замовник зобов'язався здійснити відрахування у створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і в порядку, передбаченому цим договором та Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Відповідно до п. 2 договору він як замовник зобов'язався з урахуванням суми коштів, визначеної договором на будівництво від 1 серпня 2007 року № 232, сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова у розмірі 319 061 грн 89 коп., строком до 31 грудня 2011 року. Департаментом економічної політики міської ради донараховано 161 947 грн 84 коп. до суми пайового внеску, визначеної договором від 1 серпня 2007 року № 232.

Обов'язковою умовою надання йому дозволу на будівництво житлового будинку з вбудованим магазином була вимога щодо здійснення ним будівництва вбиральні загального користування за межами його земельної ділянки. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 лютого 2006 року йому надано дозвіл на будівництво вбиральні. Згідно з договором від 20 травня 2009 року ним здійснено будівництво вбиральні.

Вважав, що за вирахуванням проведених ним витрат на створення та розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова, а саме будівництва зовнішньої теплової мережі, кошторисна вартість 319 388 грн 40 коп., вбиральні загального користування, кошторисна вартість 250 008 грн, розмір його пайової участі за договором від 4 квітня 2011 року № 50 мав бути зменшений на суму, яка покриває пайовий внесок, а різниця між здійсненими витратами на розвиток інфраструктури м. Львова та розміром пайової участі відшкодована міською радою.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати договір про пайову участь № 50 від 4 квітня 2011 року недійсним у частині зобов'язання його сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова у розмірі 161 947 грн 84 коп.; зменшити розмір його пайової участі за договором про пайову участь № 50 від 4 квітня 2011 року на суму, яка покриває зобов'язання по сплаті пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова у розмірі 157 114 грн 05 коп. у рахунок здійснених витрат на будівництво теплової мережі поза межами його земельної ділянки кошторисною вартістю 319 388 грн 40 коп. і будівництва вбиральні (туалету) загального користування по АДРЕСА_2 кошторисною вартістю 250 008 грн.; стягнути з Львівської міської ради на його користь 412 282 грн 35 коп. - відшкодування різниці між здійсненими витратами на розвиток інфраструктури м. Львова та розміром пайової участі за договором про пайову участь № 50 від 4 квітня 2011 року; стягнути з Львівської міської ради на його користь інфляційні втрати у розмірі 561 104 грн 93 коп. та 84 157 грн 76 коп. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню його витрат на будівництво зовнішньої теплової мережі поза межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 і будівництво вбиральні (туалету) загального користування по АДРЕСА_2.

У липні 2016 року департамент економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що 4 квітня 2011 року департаментом економічної політики міської ради та ОСОБА_4, товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРРО Т» (далі - ТОВ «ФЕРРО Т») укладено договір № 50 про пайову участь у будівництві семиповерхового житлового будинку з вбудованим магазином по АДРЕСА_1. За умовами вказаного договору ОСОБА_4 як замовник зобов'язався сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова у розмірі 319 061 грн 89 коп. Цей договір підписано сторонами без зауважень та заперечень щодо розміру пайового внеску.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 8 вересня 2011 року об'єкт будівництва - семиповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1, є готовим до експлуатації. Проте ОСОБА_4 не сплатив у передбачений договором про пайову участь від 4 квітня 2011 року № 50 строк суму пайового внеску, чим порушив його права та положення закону.

З урахуванням наведеного департамент економічного розвитку міської ради просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь 319 061 грн 89 коп. заборгованість за вказаним договором про пайову участь; 3 % річних у розмірі 43 112 грн 69 коп. та інфляційні втрати у розмірі 282 050 грн 71 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову департаменту економічного розвитку Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі департамент економічного розвитку Львівської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, суди, вірно застосувавши положення Закону України «Про врегулювання містобудівної діяльності» та виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо недійсності спірного правочину та його невідповідності положенням законодавства. Умовами укладеного між сторонами договору про пайову участь не передбачено зменшення розміру пайової участі на суму, яка покриває зобов'язання по сплаті пайового внеску на створення та розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у рахунок здійснення витрат на будівництва теплової мережі поза межами його земельної ділянки і будівництва вбиральні.

Суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 253-255, 256, 257, 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 належним чином не виконано взяті на себе зобов'язання за договором про пайову участь від 4 квітня 2011 року № 50, в якому встановлено строк виконання зобов'язання - до 31 грудня 2011 року (п. 2.2 вказаного договору), проте департамент економічного розвитку міської ради звернувся з позовом до суду лише у липні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено ОСОБА_4 (а.с. 79-80 т. 2), поважності причин пропуску такого строку департаменто економічного розвитку міської ради не наведено, відповідних доказів не подано, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про наявність інших цивільних справ ніяким чином не впливає на право та можливість пред'явити до суду позов у межах строку позовної давності, який обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

О.В.Закропивний