У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 до Донецького навчально-виховного комплексу № 114 Донецької міської ради Донецької області про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу, в якій просила видати судовий наказ про стягнення з Донецького навчально-виховного комплексу № 114 Донецької міської ради Донецької області нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з липня по вересень 2014 року у розмірі 11 128 грн 16 коп., згідно з довідкою від 24 березня 2017 № 179, виданої відділом освіти адміністрації Петровського району м. Донецька - населеного пункту, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати за період з серпня 2014 року по квітень 2017 року включно у розмірі 5 906 грн 45 коп.

Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року, відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_4 до Донецького навчально-виховного комплексу № 114 Донецької міської ради Донецької області про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати. Роз'яснено право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

У п. п. 1, 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» роз'яснено, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

Відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України у разі якщо у заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду у порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов'язані і окремий їх розгляд неможливий, то суд відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Із матеріалів заяви вбачається, що ОСОБА_4 до заяви про видачу судового наказу додано довідку про доходи від 24 березня 2017 року № 179, видану відділом освіти адміністрації Петровського району м. Донецька - населеного пункту, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_4 займає посаду вихователя у «МДОУ» яслі-сад № 386, у липні-вересні 2014 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 3 539 грн 24 коп., 3 977 грн 10 коп. та 3 611 грн 82 коп. відповідно (а. с. 19).

Розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати у заяві про видачу судового наказу складений заявником особисто.

Відповідно до п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частини першої статті 96 ЦПК України), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України «Про оплату праці», Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»). До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що зі змісту заяви ОСОБА_4 вбачається спір про право як у частині суми компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, так і щодо розміру заборгованості із заробітної плати, оскільки заявниця зверталася до Чорнухинського районного суду Полтавської області з позовом про стягнення заробітної плати, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті заяви про видачу судового наказу відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України.

Згідно з ч. п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з довершенням вимог закону.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а ухвали судів залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. Леванчук А.О.