АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4944/17 Справа № 201/3581/17-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, звернення стягнення і припинення права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, звернення стягнення і припинення права власності.

Позивач у своєму позові посилалась на те, що 16 лютого 2016 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. 16 лютого 2016 року за реєстровим № 54.

04 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики грошей, згідно якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 3 200 000 (три мільйона двісті тисяч) гривень з кінцевим строком повернення позики - не пізніше 04 січня 2017 року (додаткова угода від 04 вересня 2016 року до договору позики грошей від 04 квітня 2016 року).

У забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики від 04 квітня 2016 року, між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Я.В. 04 квітня 2016 року за реєстровим № 372, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_3 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 255.1 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В порушення умов п. 2 додаткової угоди від 05 вересня 2016 року до договору позики грошей від 04 квітня 2016 року ОСОБА_4 не було повернуто ОСОБА_3 суму позики у розмірі 3 200 000.00 (три мільйони двісті тисяч) гривень в строк до 04 січня 2017 року. У зв'язку з чим, відповідно до ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 5.1-5.4. договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Я.В. 04 квітня 2016 року за реєстровим № 372, у разі не усунення відповідачем порушень зазначеного вище договору позики, допущених з боку позичальника - відповідача, а саме, у даному випадку, - не сплати 3 200 000.00 гривень, може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - квартиру, загальною площею 255.1 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто, договором іпотеки від 04 квітня 2016 року реєстровий № 372, передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на вказану квартиру загальною площею 255.1 квадратних метрів.

Оскільки, Іпотекодавець - ОСОБА_4 не визнає право позивача на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - нерухоме майно - квартиру, загальною площею 255.1 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Та обґрунтовуючи свої вимоги ст. 33 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. А звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, оскільки борг за договором позики не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно), задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей від 04 квітня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на суму 3 200 000,00 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 255,.1 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 01, шляхом передачі іпотекодержателю ОСОБА_3 предмета іпотеки у власність відповідно до договору іпотеки від 04 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Я.В. 04 квітня 2016 року за реєстровим № 372.

Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_4, в тому числі право володіння, користування та розпорядження на квартиру, загальною площею 255.1 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 лютого 2016 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. 16 лютого 2016 року за реєстровим № 54.

04 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець) укладено договір позики грошей (а.с.11), згідно якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 3 200 000 (три мільйона двісті тисяч) гривень з кінцевим строком повернення позики - не пізніше 04 січня 2017 року (додаткова угода від 04 вересня 2016 року до договору позики грошей від 04 квітня 2016 року).

У забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики від 04 квітня 2016 року, між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки (а.с.12-14), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Я.В. 04 квітня 2016 року за реєстровим № 372, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_3 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 255.1 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В порушення умов п. 2 додаткової угоди від 05 вересня 2016 року до договору позики грошей від 04 квітня 2016 року ОСОБА_4 не було повернуто ОСОБА_3 суму позики у розмірі 3 200 000.00 (три мільйони двісті тисяч) гривень в строк до 04 січня 2017 року. Борг по договору не погашено, позивачу завдані збитки.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки, борг за кредитним договором не погашено, у добровільному порядку питання не вирішене, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосували норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішень у частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічний висновок викладений у Правовій Позиції Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, від 13 вересня 2017 року № 6-1446цс16.

Тобто, суд першої інстанції задовольняючи вимоги ОСОБА_3, не звернув уваги на ті обставини, що між сторонами існують договірні стосунки і саме умовами договору іпотеки від 04 квітня 2016 року сторонами визначено (розділ 5, п. 5.2., 5.3., 5.4.), що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, який вчинено на примірнику даного Договору, який після нотаріального посвідчення виданий Іпотекодержателю; згідно з договором про задоволенні вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в п.5.4.Договору та іншими способами, передбаченими Законодавством в момент звернення стягнення та умов цього Договору.

У відповідності до п.п. 5.4.2.1., п.5.4. розділу 5 визначено, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому пункті Договору - Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержатерея на Предмет Іпотеки.

Тобто, відповідно до умов Договору Іпотеки переход права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Разом з тим матеріали справи не містять жодних доказів зазначеному.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановивши, що відповідачем умови договору не виконуються, кредит не погашено, у зв»язку з чим утворилась заборгованість, а умовами Іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, однак, у певний спосіб, який визначено умовами Іпотечного договору. У тому числі, умовами договору передбачено, що передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.5.4.2.1), а матеріали справи не містять доказів укладання сторонами такого договору чи ухилення від його укладання, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду зазначеної справи не з»ясовано належне коло осіб, що має приймати участь у розглід справи.

Так, судом апеляційної інстанції, на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна було перевірено та встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу ВКІ № 579102 реєстр 1713, 31.03.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко О.А. укладеному між «Місія» Товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-комерційна фірма та ОСОБА_2, останній набув права власності на спірну квартиру, державна реєстрація права власності відбулась 18 червня 2008 року. Крім того, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко О.А. 31 березня 2008 року було зареєстровано заборону на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як предмет іпотеки за договором іпотеки 1717 від 31.03.2008 року, де іпотекодержателем є ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, згідно до вищевказаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_5 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2008 року у справі №2-698/08.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 10 жовтня 2017 року, якою було витребувано для огляду у судовому засіданні цивільну справу №2-698/08 рішення у якій прийнято 18.03.2008 року було отримано письмову відповідь, згідно до якої зазначено, що відсутня можливість направити для огляду цивільну справи чи документально підтвердити факт прийняття Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська вищевказаного рішення, оскільки, згідно обліково-статистичної картки та акту передачі до архіву суду, за №2-698/08 зареєстрована цивільна справа за позовом ОСОБА_9 до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа КП «ДМБТІ» про визнання права власності на самочинне будівництво та спонукання до державної реєстрації. Яка надійшла до суду 16.05.2007 року та була розглянута 23.07.2008 року. Зазначені обставини підтверджені також копією обліково-статистичної картки долученої до матеріалів справи.

Колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з»ясував обставини у справі, не вирішив питання щодо залучення до участі у справі осіб, права яких можуть бути порушені ухваленим рішенням, а саме - ОСОБА_2, який згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності є власником спірної квартири, що призвело до порушення судом норм процесуального права, оскільки не залучення під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 є перешкодою до ухвалення апеляційною інстанцією рішення.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, звернення стягнення і припинення права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави недоплачений судовий збір за подання позову у розмірі 6689,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1441,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7358,23 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна