АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/2386/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/370/17 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Танцюра О.В.

представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Гусятинського районного суду від 23 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування Гусятинської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування Гусятинської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 та згідно договору дарування від 14 березня 2001 року є власником зазначеного житлового будинку. В цьому домі були зареєстровані: ОСОБА_4, його колишня дружина, дочка ОСОБА_6 зі своїм сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розлучення ОСОБА_4 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, а дочка ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_9 з липня 2013 року проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4 і по місцю реєстрації не появляються, у вказаному будинку не проживають. Реєстрація відповідачів за цією адресою порушує його права, оскільки вони там фактично не проживають, тому вважає, що вони втратили право користуватися зазначеним житлом.

Рішенням Гусятинського районного суду від 23 лютого 2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні представники ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік в житловому будинку, що належить позивачу на праві власності та не надано доказів обґрунтованості позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_5: ОСОБА_4 з 16.02.1993 року, ОСОБА_6 з 02.03.1993 року, ОСОБА_8 з 16.04.2013 року (а.с.17-19).

Згідно з договором дарування серії АВР №291340 від 14.03.2001 року, ОСОБА_7 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: смт. Гусятин, вул. Січових Стрільців, 6 Гусятинського району (а.с.4).

Як вбачається з рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 02 грудня 2014 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано.

В поданій позовній заяві позивач ОСОБА_7 вказав що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають в його житловому будинку відповідно з 2014 та 2013 років та втратили право на користування житлом з підстав передбачених ст. 405 ЦК України.

Зокрема ОСОБА_4 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6, а ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_9 з липня 2013 року проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 проживає за місцем реєстрації у будинку позивача по вул. Січових Стрільців, 6, в смт. Гусятин, Тернопільської області та інше місце проживання вказане позивачем не вибувала. Вказаний висновок суду підтверджений поясненнями свідків та довідкоюГусятинської сільської ради від 28.12.2016 року №2291, з якої вбачається що ОСОБА_4 за адресою її батьків в с. Гусятин, вул. Гайова, 9 Чемеровецького району Хмельницької області, не проживає. (а.с.31).

ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_9 з поважних причин проживають не за місцем реєстрації у АДРЕСА_1.

У суді першої інстанції ОСОБА_6 пояснила, що в 2013 році вона з малолітнім сином пішла з місця свого проживання та реєстрації не з власної волі, а її з дому вигнала бабуся ОСОБА_3 Зараз вона з сином та чоловіком проживає в квартирі, що належить родичам її чоловіка без реєстрації. Іншого житла в неї та її сина не має.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав передбачених ст.405 ЦК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що після припинення права власності в 2001 році ОСОБА_10 відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 втратили право користування в житловому будинку позивача, оскільки власником будинку, згідно договору дарування став позивач ОСОБА_7, а дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_6 були членами його сімї. Малолітній син відповідачки ОСОБА_6, ОСОБА_8 народився в 2013 році.

Крім цього позовні вимоги з цих підстав в суді першої інстанції не заявлялися.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду від 23 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_11