Справа № 502/2705/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О. А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до

Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області

про встановлення факту належності та визнання права власності на спадщину

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 07.12.2016 року з позовною заявою до Кілійської міської ради про встановлення факту належності житлового будинку та визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказує, що 21 січня 2000 року помер чоловік позивача ОСОБА_3, який на день смерті проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті спадкодавця, залишилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області по вул. Миколаївська, 23 (колишня Червоноармійська, 23). Спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3, прийняла позивач, ОСОБА_2 як спадкоємець за законом відповідно до ст.529 ЦК Української РСР, дружина спадкодавця, тобто на підставі ст.549 ЦК Української РСР, вступила в управління спадковим майном. Позивач, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 придбали житловий будинок, за адресою: Одеська область Кілійський район м. Кілія вул. Червоноармійська, 21 (теперішня вул. Миколаївська №23). Після укладання зазначеного договору позивач та спадкодавець знесли старий будинок та у 1970 році побудували новий житловий будинок за адресою м.Кілія Кілійський район Одеська область, вул. Червоноармійська, 23 (теперішня вул. Миколаївська, 23), однак за життя так і не виготовили правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на побудований житловий будинок, акт про введення в експлуатацію вказаного житлового будинку також відсутній. Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Кілійської міської ради №31/А-2016 від 03 лютого 2016 року вулицю Червоноармійська перейменовано на вулицю Миколаївська. Під час звернення до приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, позивачу було надано розяснення щодо того, що з наданих до нотаріальної контори документів не вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано, що не дає можливості видати свідоцтво про право власності на спадщину, тому ОСОБА_2 рекомендовано звернутись до суду. Крім того у розясненні зазначено, що спадкова справа до майна померлого 21 січня 2000 року ОСОБА_3 не заведена. На підставі вищевказаного представник позивача просив суд: - встановити факт належності житлового будинку розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області по вул. Миколаївська, 23, - ОСОБА_3, який помер 21.01.2000 року та позивачу ОСОБА_2; - визнати за позивачем, ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області по вул. Миколаївська, 23, який відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ.А - житловий будинок, житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 57,1 кв.м., господарських будівель: літ.Б літня кухня, літ.В гараж, літ.Г - сарай, літ.Д баня, літ.Е сарай, літ.Ж сарай, літ.З сарай, літ.Е убиральня, 1-7 надвірні споруди, у тому числі на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, який помер 21 січня 2000 року та на 1/2 частину будинку за правом власності, належну ОСОБА_2.

Після відкриття провадження у справі представником позивача ОСОБА_1 було надано заяву, згідно якої він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, ОСОБА_5, в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі.

На підставі письмових заяв представника позивача та представника відповідача суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст.169, 197 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Шлюб між ОСОБА_3 Пентелеєвичем та ОСОБА_6, був укладений 14.01.1957 року Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ИД № 122497 виданим повторно 19.04.2016 року, актовий запис № 01. Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_6 було присвоєне прізвище «Лопатнюк» /а.с. 7/.

Як вказано в свідоцтві про смерть серії І-ЖД № 199683, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 24, ОСОБА_3 помер 21.01.2000 року /а.с. 5/.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи РС ГУДМС України в Одеській області від 27.01.2016 р. № 103, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 знято з реєстрації 21.01.2000 р. в звязку зі смертю /а.с. 6/.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-1602 від 22 травня 1967 року та який зареєстрований «Кілійським районним бюро технічної інвентаризації», за реєстром №4704 в кн.10 стр.64 ОСОБА_7 та ОСОБА_2 придбали житловий будинок за адресою: Одеська область Кілійський район м. Кілія, вул. Червоноармійська, 21 /а.с. 8-9/.

Відповідно до довідки КП КРР «Районне бюро технічної інвентаризації» № 21 від 29.10.2015 р., станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: Одеська область Кілійський район м. Кілія, вул. Червоноармійська, 23 ( колишній 21) не зареєстровано /а.с. 13/.

За даними технічної інвентаризації, проведеної 27.11.2015 року Кілійським КП КРР «Районне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок по вул. Червоноармійська, 23 в м. Кілія Кілійського району Одеської області в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, 1970 року побудови, житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 57,1 кв.м., господарських будівель: літ. «Б» літня кухня; літ. «В» гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» баня; літ. «Е» сарай; літ. «Ж» сарай; літ. «З» сарай; літ. «И» убиральня, 1-7 надвірні споруди.

Як вбачається з листа від 28.11.2016 р. № 601/01-16, приватний нотаріус Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 на підставі звернення ОСОБА_2 щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 розяснила, що оскільки не подано правовстановлюючих документів на спадкове майно, за їх відсутності питання оформлення спадщини вирішується в судовому порядку.

Згідно інформаційної довідки відносно спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину № 46385942 від 10.01.2017 р. сформованої приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, 21.01.2000 р., спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Згідно інформаційної довідки відносно заповітів/спадкових договорів № 46385899 від 10.01.2017 р. сформованої приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, 19.03.2008 р. складено заповіт № 44650099, місцем посвідчення якого є Тернопільська область, Горошівська сільська рада Борщівського району, заповідач - ОСОБА_7.

Як вбачається з розпорядження виконавчого комітету Кілійської міської ради № 34/А-2016 від 03.02.2016 р., вулицю Червоноармійська перейменовано на вулицю Миколаївська без зміни поштових номерів. Рішення набрало чинності з дня офіційного оприлюднення в місцевих засобах масової інформації.

При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства:

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України (у редакції 2003 р.)

Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, тому суд вважає, що спір слід вирішити на підставі положень ЦК УРСР та КпШС України дія яких розповсюджується на правовідносини з питань щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання на нього права власності, яке було збудоване до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, що нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто, виходячи з сенсу ст. 22 КпШС України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1946 році.

У вказаний час набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1970 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Зважаючи на встановлені з досліджених доказів обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог представника позивача про встановлення факту належності житлового будинку, беручи до уваги, що його було побудовано під час перебування у шлюбі позивача та ОСОБА_3 і в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, в звязку з чим задовольняє зазначену позовну вимогу.

Стосовно визнання права власності на житловий будинок, суд виходить з наступного:

Як вбачається зі змісту Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - відносини спадкування регулюються правилами відповідного ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки ОСОБА_3 помер 21.01.2000 року, до правовідносин щодо спадкування після його смерті підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З наданих доказів судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, яка проживаючи разом зі спадкодавцем вступила у володіння спадковим майном.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що позивач, яка є власником 1/2 частини будинку та одночасно спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину у вигляді іншої 1/2 частини спірного будинку після смерті її чоловіка, він став повністю належати їй. А оскільки оформлення спадщини у вигляді відповідної частини будинку в нотаріальному поряду неможливе в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачами вимог про визнання права власності на спадщину та вважає, що право позивачів підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в звязку з чим задовольняє позов.

Керуючись ст.ст.10,11, 209, 212-215, 256 ЦПК, ст. 16, 1261 ЦК України, ст. 112, 529, 549 ЦК УРСР, ст. 22 КпШС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності житлового будинку розташованого у м. Кілія Кілійського району Одеської області по вул. Миколаївська, 23, - ОСОБА_3, який помер 21.01.2000 року та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області по вул. Миколаївська, 23, який складається з: літ. «А» - житловий будинок 1970 року побудови, житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 57,1 кв.м., господарських будівель: літ. «Б» літня кухня; літ. «В» гараж; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» баня; літ. «Е» сарай; літ. «Ж» сарай; літ. «З» сарай; літ. «И» убиральня, 1-7 надвірні споруди, у тому числі на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, який помер 21.01.2000 року та на 1/2 частину будинку як за співвласником майна.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8