Провадження № 22-ц/780/1671/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 4 22.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації та припинення права на частку у спільному майні,

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 19 квітня 1997 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. На підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року шлюб між ними розірвано. Під час проживання у шлюбі за договором купівлі-продажу від 10 травня 2006 року сторонами було придбано автомобіль «Chevrolet Lacetti» вартістю 92 440 грн., який в подальшому продано і за виручені кошти, а також спільні кошти подружжя, придбано автомобіль «Hyundai Accent» д.н.з. НОМЕР_1, вартість якого згідно з висновком автотоварознавчої експертизи складає 192 545,62 грн. Зазначений автомобіль зареєстрований на ім'я ОСОБА_2 Посилаючись на те, що добровільної згоди про поділ майна між колишнім подружжям не досягнуто, позивач просила визнати автомобіль «Hyundai Accent» об'єктом права сумісної власності подружжя, стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості автомобіля в сумі 96 272,80 грн. та припинити її право на частку у спільному майні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано автомобіль «Hyundai Accent» д.н.з. НОМЕР_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля «Hyundai Accent» д.н.з. НОМЕР_1 в сумі 96 272,80 грн.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме автомобілі «Hyundai Accent» д.н.з. НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл понесених судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль було придбано сторонами під час шлюбу, він є спільним сумісним майном подружжя, частки кожного з подружжя є рівними, а відповідач не довів протилежного.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 19 квітня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17 листопада 2015 року на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Під час проживання у шлюбі, а саме 26 травня 2014 року згідно із договором поставки товару № 26/05/2014-198 було придбано автомобіль «Hyundai Accent» вартістю 166 140,00 грн.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 10 лютого 2016 року автомобіль «Hyundai Accent» д.н.з. НОМЕР_1, станом на 2 лютого 2016 року зареєстрований за ОСОБА_2

Згідно із висновком експертів КНДІСЕ № 2852/16-54 від 1 червня 2016 року, складеного за результатами проведення судової комісійної автотоварознавчої експертизи, призначеної ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 лютого 2016 року, ринкова вартість спірного автомобіля складає 192 545,62 грн.

Обґрунтовуючи заперечуючи проти позову та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 посилався на те, що хоч вказаний автомобіль і був придбаний у період зареєстрованого з позивачем шлюбу, проте за кошти, одержані за договором позики від 23 листопада 2011 року, укладеним з ОСОБА_4 в його власних інтересах, тому в силу вимог ст. 57 СК України це рухоме мано є його особистою приватною власністю.

Так, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Разом із тим, за змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, встановивши те, що спірний автомобіль придбано в період шлюбу, тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не надано доказів придбання майна за особисті кошти суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог указуючи на те, що частки майна чоловіка та жінки є рівними.

При цьому, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 96 272,80 грн. та припиняючи право власності останньої на 1/2 частку у спільному майні подружжя, суд першої інстанції врахував, що автомобіль є майном в натурі не подільним, а позивач висловила свою згоду на таку компенсацію в порядку вимог статті 71 СК України.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

При цьому, як передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що автомобіль є його особистою приватною власністю - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається відповідач були предметом дослідження в суді першої інстанції, і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

А посилання на те, що суд не врахував усі майнові взаємовідносини сторін та не визначив іншого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, не стосуються предмету спору у даній справі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

В.О. Фінагєєв