У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволено.

Усунуто перешкоди у відновленні розміру приміщення НОМЕР_1 та дверного отвору між приміщеннями НОМЕР_1 та НОМЕР_2 згідно висновку комісійної судово-будівельної експертизи абзацу 3 висновків експертизи по 4 питанню за № 7316-7317 від 13 листопада 2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом не враховано, що при проведенні експертного дослідження експертами неправильно визначено зміст правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу від 02 квітня 2003 року, котрим встановлено права і обов'язки сторін на об'єкт нерухомості - приміщення ресторану АДРЕСА_1. Зазначає, що згідно вказаного договору в її власність перейшли приміщення з НОМЕР_6 включно НОМЕР_7, в тому числі НОМЕР_2 та НОМЕР_3.

Судом не враховано, що між нею та ОСОБА_3 була досягнута усна домовленість про поділ кімнати НОМЕР_1 площею 7,7 кв. м. в рівних долях для вирівнювання лінії розподілу приміщення між двома співвласниками. Зазначає, що ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 частину площі з приміщення НОМЕР_2 рівноцінну площі частину приміщення НОМЕР_1, тому після проведення перебудови сумарна площа окремих приміщень, що перебували у власності ОСОБА_1 склала 85,9 кв. м., тоді як до перебудови становила 96,2 кв. м., що менше на 10,3 кв. м. Вказує, що перебудова та переобладнання приміщень проводилась за ініціативою та за погодженням з ОСОБА_4, такі переобладнання ним за життя з 2004 року по 2012 рік не оскаржувались.

Вказує, що судом не враховано строки позовної давності та не взято до уваги, що з позовом про усунення перешкод позивач звернувся лише в квітні 2013 року, тобто через 7 років після спливу позовної давності.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив в задоволенні зустрічного позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу по спадковій справі № 29/2012, зареєстрованого в реєстрі за № 221, оскільки до складу спадкового майна помилково включено 18,58 кв. м. у приміщеннях НОМЕР_2 та НОМЕР_3, тому що на підставі рішення Господарського суду Рівненської області від 28 березня 2011 року ОСОБА_4 належало всього 297,98 кв. м., тобто 47/100 частин приміщення ресторану.

Судом не взято до уваги, що право власності на 18,58 кв. м. у приміщеннях НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ресторану за спадкоємцем ОСОБА_5 не зареєстроване.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов суд правильно виходив з того, що відповідач порушує права позивача як власника щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном та створюються йому перешкоди у здійсненні таких прав. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд посилався на те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Згідно ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст. 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником 47/100 частини ресторану по АДРЕСА_1 загальною площею 634 кв. м., а саме приміщень ресторану, зазначених за планом №1, №2, №3, №№30-40, НОМЕР_5 нежитловою площею 279,4 кв. м. та 18,58 кв. м. у приміщеннях НОМЕР_2 та НОМЕР_3, а всього 297,98 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 221 виданим 04 квітня 2013 року приватний нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу (а.с. 32). Право власності зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 30 липня 2013 року (а.с. 141).

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане свідоцтво про право на спадщину за законом є частково недійсним з підстав помилкового включення до складу спадкового майна 18,58 кв. м. у приміщеннях НОМЕР_2 та НОМЕР_3, які спадкоємцю не належали, так як не були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а належали ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу є безпідставними виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02 квітня 2003 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (надалі - продавці) та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавці продали, а покупці купили приміщення ресторану, розташованого в АДРЕСА_1, загальною нежитловою площею будівлі становить 634,0 кв. м.; відповідно: ОСОБА_3 - 47/100 частини, ОСОБА_1 - 53/100 частини. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2003 року (а.с. 8).

Згідно договору купівлі-продажу у власність ОСОБА_3 перейшли приміщення ресторану, зазначені в технічному плані: №1, № 2, № 3, а також приміщення починаючи з НОМЕР_4 включно; НОМЕР_5 ресторану; нежитловою площею 279,4 кв.м, а у власність ОСОБА_1 - приміщення ресторану, зазначені в технічному плані: приміщення з НОМЕР_6 включно, а також приміщення НОМЕР_7, нежитловою площею 322,4 кв. м.

У спільне користування покупців перейшло приміщення ресторану, зазначені в технічному плані НОМЕР_2 та НОМЕР_3.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (1963 року на час укладення договору купівлі продажу) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Разом з тим, п. 4.4. договору купівлі-продажу від 02 квітня 2003 року було передбачено, що право власності на об'єкт у покупців виникає з моменту нотаріального посвідчення даного договору та повного розрахунку за об'єкт.

Судом встановлено, що зміни та доповнення до вказаного договору не вносилися.

Крім того, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області 04 лютого 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну договору купівлі-продажу відмовлено.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 28 березня 2011 року, визнано за ПП ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 18,58 кв. м. приміщень, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 02 квітня 2003 року були позначені в технічному плані НОМЕР_2 та НОМЕР_3 і знаходилися в спільному користуванні співвласників приміщення. За ПП ОСОБА_1 визнано спільну часткову власність на 13,62 кв. м. вказаних спільних приміщень. Вказане рішення набрало чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним немає, оскільки до складу спадкового майно правомірно включено 47/100 частини спірного приміщення ресторану, яке належало ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу від 02 квітня 2003 року, як і немає підстав стверджувати, що власником спірних приміщень є ОСОБА_11, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не заслуговують на увагу і з доводи апеляційної скарги про те, що поділ кімнати НОМЕР_1 площею 7,7 кв. м. в рівних долях для вирівнювання лінії розподілу приміщення між двома співвласниками з передачею ОСОБА_1 ОСОБА_3 частину площі з приміщення НОМЕР_2, рівноцінну площі частину приміщення НОМЕР_1 свідчить про згоду останнього на такі переобладнання, оскільки будь-яких доказів того, що між сторонами існувала домовленість про перерозподіл спірних приміщень чи доказів укладення договорів щодо таких приміщень ОСОБА_1 в супереч положень ст.10,60 ЦПК України не надано, а судом таких доказів не здобуто.

Посилання на те, що ОСОБА_3 за життя такі перебудови та переобладнання не оскаржувались, спростовуються вказаними вище рішеннями судів з яких вбачається, що між сторонами договору купівлі-продажу тривали неодноразові спори з приводу спірних приміщень, які розглядалися в судовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і додаткового ьправового аналізу не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: