Справа № 381/2454/16-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/901/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 17.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Мельника Я.С.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою, яка знаходиться по вулиці Пушкіна в с.Велика Снітинка Фастівського району шляхом знесення огорожі, а також просив зобовязати відповідачку забрати насадження та споруди і не створювати в подальшому перешкод у користуванні цією ділянкою.

Свій вимоги обгрунтовував тим, що у його власності перебуває земельна ділянка площею 0,1316 га для будівництва і обслуговування будинку, якою він певний час не цікавився.

У грудні 2015 року позивач виявив огородження її відповідачкою і на його прохання остання не зняла огорожу, а користується його ділянкою безпідставно, що підтвердили заміри землевпорядника.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року позовну заяву залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовну заяву задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що володіння земельною ділянкою відповідачкою у зазначеному на картографічному плані обємі накладається або займає ділянку позивача із урахуванням встановлених між ними межових знаків за попередніх землевласників.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться по вулиці Шевченко, 53 в с.Велика Снітинка Фастівського району, площею 0,1316 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:008:0062, належить на праві власності позивачу ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування від 31.03.2006 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 08.11.2012 року. Вказана ділянка має вихід на вулицю Пушкіна.

Згідно матеріалів справи були встановлені та погоджені в натурі зовнішні межові знаки цієї ділянки та передано їх на зберігання, що підтверджується актом від 31.10.2008 року.

Крім того, відповідачка стала власником земельної ділянки площею 0,25 га в с.Велика Снітинка по вул.Пушкіна Фастівського району (кадастровий номер :01:008:0141), придбавши її в ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.10.2012 року. При цьому, продавець ОСОБА_4 була власником вказаної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.04.2010 року (а.с.78-81).

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст.116 ЗК України Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, за умовами ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як вбачається з технічного завдання на виконання робіт з інвентаризації земель за вказаною адресою від 14.01.2016 року, що виконувала ФОП ОСОБА_5, то в результаті обробки інвентаризації виявлено загородження належної ОСОБА_2 земельної ділянки та капітальна споруда. Зокрема, як вбачається із плану-схеми вказаної ділянки, то в порівнянні її теперішнього стану (а.с.20) із виділеною в натурі (а.с.18), то частина земельної ділянки позивача 0,1007 га зайнята відповідачкою (а.с.6-22).

За ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно ч.1 ст.159 ЗК України земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано доказів вирішення наявного на його думку спору у досудовому порядку та не надано доказів неможливості його вирішення органом місцевого самоврядування за участю землевпорядника із вирішенням спору на місцевому рівні, або доказів недійсності документів на право власності на земельну ділянку відповідачки.

Доказами відповідно до ст.57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Проаналізувавши всі наявні в справі докази, надавши їм належну оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що представником позивача не доведено, що володіння земельною ділянкою відповідачкою у зазначеному на картографічному плані обємі накладається або займає ділянку позивача із урахуванням встановлених між ними межових знаків за попередніх землевласників.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: