АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1876/17 Справа № 204/8101/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Дніпро

28 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності домоволодіння на праві спільної сумісної власності, про визнання недійсним в 1/6 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у грудні 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить встановити факт належності домоволодіння на праві спільної сумісної власності, визнати недійсним в 1/6 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнати право власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, посилаючись на вказані в позові обставини /а.с.3-8/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року заявлені позовні вимоги задоволені частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2014 року, видане державним нотаріусом Третьої ОСОБА_4 нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 2-866, на імя ОСОБА_2 в частині успадкування права власності на 1/6 частину домоволодіння № 37-а по вул. Глибокій у м. Дніпропетровську.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після померлої 02 вересня 1995 року ОСОБА_5 право власності на 1/6 частину домоволодіння № 37-а по вул. Глибокій у м. Дніпропетровську, що складається: з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 51,4 кв.м, загальною площею 68, 9 кв. м, вбиральні літ. Б, стін сараю літ. В.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с.94-98/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.102-105/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що 14 жовтня 1978 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу /а.с. 15/.

Від даного шлюбу подружжя мало двох дітей, а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 В.О.01.09.1979 року народження, які є рідними сестрами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження останніх, в яких батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 /а.с.16, 17/.

У період шлюбу подружжям ОСОБА_5 було придбано домоволодіння № 37-а по вул. Глибокій в м. Дніпропетровську, на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1-125 /а.с. 11-12/.

02 вересня 1995 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КП № 033161, за актовим записом №1451, що було видано 12 вересня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська /а.с. 18/.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є її чоловік - ОСОБА_6, та доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_5 встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року по справі № 204/647/15-ц /а.с. 50-55/, яке набрало законної сили.

03 квітня 2012 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ № 451974, за актовим записом №2624, виданого 14 квітня 2012 відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровській області року /а.с. 19/.

Спадкоємцем за заповітом після його смерті є відповідач по справі ОСОБА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-866 /а.с. 43/.

З вказаного свідоцтва вбачається, що спадщина, на яку воно було видано, складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глибока, будинок 37-а, що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 16 січня 1986 року за реєстром № 1-125, зареєстрованого в ОСОБА_4 міжміському бюро технічної інвентаризації 17 лютого 1966 року, і записано в реєстрову книгу під № 455-90.

20 квітня 2015 року позивач звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори с заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 02 вересня 1995 року ОСОБА_5

Постановою від 20 квітня 2015 року державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глибока, буд. 37-а, після матері ОСОБА_5, померлої 02 вересня 1995 року, через відсутність документів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на частину вищезазначеного житлового будинку /а.с. 22/).

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року, було встановлено факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла 02 вересня 1995 року /а.с.50-52, 53-55/.

Отже, враховуючи, що житловий будинок 37-а по вул. Глибока в м. Дніпропетровськ, був придбаний ОСОБА_6 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, то дане нерухоме майно, в силу ст. 16 ЗУ «Про власність» та ст. 22 КпШС України, відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказаними нормами закону передбачена презумпція віднесення даного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, колегія судді приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на половину спірного домоволодіння, спадкоємцями за законом в рівних частинах якої є її чоловік - ОСОБА_6, та доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Виходячи з даних обставин суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що 1/6 частини житлового будинку була успадкована позивачем після смерті ОСОБА_5, а тому спірне свідоцтво про право на спадщину в цій частині підлягає визнанню недійсним з визнанням права власності за відповідачем на 1/6 частину домоволодіння.

Посилання відповідача в своїй апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки питання відносно них вже вирішувалось судом та за результатами їх розгляду було ухвалено рішення про відмову в задоволені. Проте, дані твердження не заслуговують на уваги, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в квітні 2015 року зверталась до суду з позовними вимогами про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року, дані вимоги були залишені без задоволення. Ухвалюючи дане рішення суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено факту належності батькам сторін спірного домоволодіння, тому оскільки дана вимога не була заявлена під час розгляду справи дані вимоги не підлягають задоволенню. Зі вказаним висновком також погодився суд апеляційної інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами у грудні 2015 року ОСОБА_3 просить суд встановити факт належності домоволодіння на праві спільної сумісної власності та на підставі даного факту визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом та скасувати в цій частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Виходячи з заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що з даним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду з інших підстав, які не раніше судом дослідженні не були.

В силу норми ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Тобто, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення є правильним по суті, постановлене з дотриманням вимог матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_9