Справа № 282/1322/16
Провадження № 2/282/28/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року смт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого-судді П.І. Гуцала

при секретарі судових засідань Г.М.Войтович

за участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника органу опіки та піклування

Любарської РДА В.Ю. Канчури

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: сектор опіки та піклування служби у справах дітей Любарської райдержадміністрації, про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач вказує на те, що з 10 листопада 2004 року вона перебуває із відповідачем ОСОБА_2, у зареєстрованому шлюбі, але на даний фактичних шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо.

Під час шлюбу у них народились діти: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Син ОСОБА_8 на даний час проживає з нею, а син ОСОБА_9 з відповідачем.

На даний час сторони не можуть домовитись про те, з ким будуть проживати діти.

Позивач зазначає, що проживання дітей разом із нею буде відповідати їх інтересам, вона має змогу забезпечити їх усім необхідним для морального та фізичного виховання.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд ухвалити рішення про визначення місця проживання дітей разом із нею.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого довірителя.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та подав відповідні заперечення.

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України "Про охорону дитинства" від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Умовами ч.1 ст.ст. 14,15 СК України передбачено, що здійснення сімейних прав та обов'язків є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до ч.1,2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

10 листопада 2004 року, сторони зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка. Дошлюбне її прізвище - «ОСОБА_2».

ІНФОРМАЦІЯ_12 року народився ОСОБА_6, свідоцтво серії НОМЕР_2. Його батьками записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_13 року народився ОСОБА_7, свідоцтво серії НОМЕР_3. Його батьками записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

З 20 грудня 2016 року син сторін ОСОБА_6 проживає з відповідачем.

Відповідач ОСОБА_4 перешкоджає матері в побаченнях з дитиною, на час розгляду справи встановлено, що позивач не бачила сина близько трьох місяців, позивач вважає, що відповідач насильно відібрав у неї сина, а тому просить його повернути та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з нею, стверджує, що не чинитиме жодних перешкод у побаченнях дитини з батьком.

Суд, керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, повинен давати оцінку насамперед об'єктивним обставини життя, які б свідчили про те, що хто саме із батьків може створити кращі умови життя дитини.

Суд вважає, що об'єктивними обставинами, які свідчать про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю - ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1, є те, що остання є матеріально забезпеченою, забезпечена житлом з нормальними соціально-побутовими умовами, піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, розвиток її особистості, до моменту відібрання відповідачем дитини, забезпечувала сина достатнім харчуванням, одягом, взуттям, цікавилась розвитком сина.

Даний висновок суду грунтується на зібраних у справі доказах.

Показах даними в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Згідно довідки Великоволицької сільської ради Любарського району № 1001 від 23 грудня 2016 року до складу сім'ї (зареєстрованих) ОСОБА_2 входять: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_14 року, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з характеристики наданої Великоволицькою сільською радою Любарського району № 1000 від 23 грудня 2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 характеризується з позитивної сторони.

Відповідно до характеристики, наданої ФОП ОСОБА_12 28 грудня 2016 року, ОСОБА_2 працює продавцем непродовольчих товарів у магазині с. Велика Волиця. Характеризується з позитивної сторони.

Згідно характеристики, наданої Великоволицькою загальноосвітньою школою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 характеризується з позитивної сторони. Мама дитини постійно підтримує контакт з вчителями та класним керівником, цікавиться справами своїх дітей, відвідує батьківські збори.

Згідно характеристики, наданої Великоволицькою загальноосвітньою школою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 характеризується з позитивної сторони. Мама Дитини постійно підтримує контакт з класоводом, відвідує уроки, виховні заходи, цікавиться справами своєї дитини і лише вона приходила на батьківські збори, являється членом батьківського комітету.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов проживання в житловому будинку ОСОБА_2 проведеного 27 грудня 2016 року ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в присутності ОСОБА_2, комісією встановлено, що в даний час у будинку проживає ОСОБА_17 з сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, дитина забезпечена матеріально, син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7 зі слів матері проживає з батьком з 20.12.2016 року.

Національним законодавством, зокрема Сімейним кодексом України, у ч. 4 ст. 19 передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

У ч. 5 ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Своїм висновком орган опіки та піклування Любарської РДА від 14 лютого 2017 року вважає за недоцільне розлучати рідних братів ОСОБА_6, та ОСОБА_7, а спір між батьками покладає на розсуд суду.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4 дійсно за час проживання сина з ним, з грудня 2016 року, турбується про нього, займається його вихованням та навчанням, турбується про стан його здоров'я та дуже сильно любить, проте на глибоке переконання суду, синові, в такому віці буде краще проживати з матір'ю та рідним братом, і батько не зможе йому замінити матір, проте без жодних перешкод зможе брати участь у вихованні та житті свого сина, і на думку суду, матір не буде в цьому йому перешкоджати. До таких висновків, суд прийшов, виходячи з наступного.

Показами даними в судовому засіданні свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19, які ствердили, що ОСОБА_4 є люблячим батьком, займається вихованням та навчанням сина, турбується про стан його здоров'я.

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_20, ОСОБА_4 працює різноробочим згідно наказу № 4 від 22.12.2016 року.

Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд, виходячи з віку дітей, принципу 6 Декларації прав дитини вважає, що проживання дітей з матір'ю забезпечить їм більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток, тому місце проживання дітей слід визначити разом з матір'ю.

Суд відзначає, що залишення дітей проживати із матір'ю не розлучає дітей із батьком, рішення суду не позбавляє відповідача права проявляти турботу та любов до синів, незалежно від того, з ким із батьків вони проживають.

Відповідно до ч.1 ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Суд вважає, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив місце проживання дитини, а тому вимоги позивача про відібрання дитини є законними.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків. Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітніх синів сторін визначено за рішенням суду та таким місцем проживання визначено місце проживання матері дітей.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності.

Згідно чинного законодавства у позові про відібрання дитини може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що той з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, схиляв її до вживання наркотиків, проституції, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я.

Таких доказів відповідачем надано не було.

Суд вважає, що відповідач по справі ОСОБА_4, будучи батьком дитини, та маючи абсолютне право, передбачене законом на виховання сина, повинен повернути сина матері, оскільки самовільно, без її згоди змінив місце проживання малолітнього сина.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6, разом з матір'ю - ОСОБА_2, та відібрання малолітньої дитини ОСОБА_6, від батька і повернення дитини матері ОСОБА_2

Керуючись ст.51 Конституції України, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленої Постановою Верховної Ради України №475-XFV від 05.03.1999 року, Законом України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ (із змінами і доповненнями), ст.ст. 3, 7, 14, 15, ч.ч. 4, 5 ст.19, ст.ст. 141, 155, ч.ч. 1-3 ст. 157, 158, 159, 160, ст.161, ч.1 ст.162,Сімейного Кодексу України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визначити місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця села Велика Волиця Любарського району Житомирської області та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця села Березівка Любарського району Житомирської області із матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька - ОСОБА_4, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, і повернути дитину матері ОСОБА_2, котра проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_11.

Рішення про відібрання дитини від відповідача ОСОБА_4 і повернення її позивачу ОСОБА_2, з якою дитина проживала, допустити до негайного виконання.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Любарський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: П. І. Гуцал