Ухвала

іменем україни

29 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

МаляренкаА.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»), посилаючись на те, що 01 серпня 2002 року він був прийнятий на посаду провідного інженера з метрології відділу метрології, засобів автоматизації та екології філії «Управління Укравтогаз» ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» за строковим трудовим договором.

З 19 грудня 2003 року його було переведено на постійну роботу провідним інженером з метрології Філії «Управління Укравтогаз» ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України».

Вказував на те, що наказом директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» від 13 серпня 2012 року він був переведений на посаду головного метролога служби головного інженера. За час роботи він добросовісно ставився до виконання своїх обов'язків, ніколи не мав нарікань на свою роботу, отримував премії, був двічі нагороджений грамотою за сумлінну працю, високу професійну майстерність та трудові здобутки.

Звертав увагу на те, що 25 серпня 2015 року його було ознайомлено з повідомленням виконуючого обов'язки директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» про те, що з 27 жовтня 2015 року його може бути звільнено у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці, а 12 жовтня 2015 року він ознайомився із повідомленням про можливість його переведення на інші посади підприємства, які в порівнянні з його посадою були нижчі як за кваліфікацією, так і за окладом, а також вимагали зміни постійного місця проживання та розлучення із родиною.

Зазначав, що наказом від 27 жовтня 2015 року № 111 його було звільнено з посади головного метролога Служби головного інженера ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав, що його звільнено з займаної посади незаконно, всупереч нормам трудового законодавства України, оскільки йому не були запропоновані для працевлаштування всі посади, які були вакантними на момент його звільнення.

Також роботодавцем не було враховано його переважного право на залишення на роботі, не надано належної оцінки його перевагам в рівні кваліфікації, продуктивності праці та тривалості стажу роботи в порівнянні з іншим працівником підприємства - ОСОБА_4, який був переведений на посаду заступника головного інженера служби головного інженера 20 серпня 2015 року, а також в порівнянні з іншими працівниками підприємства.

При цьому згода профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» на його звільнення була надана лише за умови, що він не має переважного права на залишення на роботі відповідно до чинного законодавства.

Крім того, при нарахуванні йому заробітної плати за останні два місяці роботи та при обчисленні середньої заробітку не був застосований коефіцієнт для коригування виплат у розмірі 1,1314, встановлений наказом виконуючого обов'язки директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» від 17 вересня 2015 року № 196 для всіх працівників підприємства.

Посилаючись на наведене та на те, що незаконне звільнення з підприємства та невиплата всіх належних сум при звільненні завдало йому моральних страждань, позивач, з урахуванням уточнень та збільшень позовних вимог, просив поновити його на посаді головного метролога служби головного інженера ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (та за час затримки виплати всіх сум при звільненні) за період з 28 жовтня 2015 року по 07 жовтня 2016 року в сумі 194 709 грн 41 коп; заборгованість зі сплати сум при звільненні у розмірі 9 600 грн 12 коп., а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного метролога служби головного інженера ДП «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України».

Стягнуто з ДП «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2015 року по 07 жовтня 2016 року у розмірі 194 709 грн 41 коп., заборгованість зі сплати сум при звільненні - 9 600 грн 12 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Змінено рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Статтею 213 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що позивач був прийнятий на посаду провідного інженера з метрології відділу метрології, засобів автоматизації та екології філії «Управління Укравтогаз» ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» за строковим трудовим договором, а з 19 грудня 2003 року переведений на постійну роботу.

Позивач працював на вказаному підприємстві на посаді провідного інженера з метрології відділу метрології, засобів автоматизації та екології з 19 грудня 2003 року по 08 листопада 2005 року, на посаді начальника відділу метрології, засобів автоматизації та екології з 08 листопада 2005 року по 01 квітня 2009 року, на посаді начальника відділу газовимірювань і метрології з 01 березня 2009 року по 26 жовтня 2009 року, на посаді начальника відділу газовимірювань, метрології і автоматизації з 26 жовтня 2009 року по 01 червня 2010 року.

01 червня 2010 року у зв'язку з реорганізацією філії «Управління Укравтогаз» ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_3 був звільнений для переведення на роботу в ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

02 червня 2010 року ОСОБА_3 призначений на посаду головного метролога - начальника відділу газовимірювань, метрології та автоматизації Управління з питань експлуатації та ремонту АГНКС за переведенням з філії «Управління Укравтогаз» ДК «Укртрансгаз».

Наказом директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» від 13 серпня 2012 року № 140к позивач був переведений на посаду головного метролога служби головного інженера.

На підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 20 серпня 2015 року № 157 «Про затвердження штатного розпису» на підприємстві відбулася зміна в організації виробництва і праці.

Згідно зі штатним розписом керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 20 серпня 2015 року посада головного метролога служби головного інженера не передбачалась.

25 серпня 2015 року позивача ознайомлено з повідомленням про те, що з 27 жовтня 2015 року його буде звільнено з займаної посади.

Наказом від 27 жовтня 2015 року № 111 ОСОБА_3 звільнено з посади головного метролога служби головного інженера ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 27 жовтня 2015 року у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки останньому не були запропоновані всі вакантні посади, які він може займати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

При цьому з дня повідомлення позивача про наступне скорочення і до дня його звільнення, на підприємстві відбувався активний набір та переведення працівників на вакантні посади, які утворилися відповідно до нового штатного розпису.

Крім того, районним судом зазначено, що з урахуванням коефіцієнту для коригування виплат у розмірі 1,1314, який мав бути застосований для обчислення заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 з 01 вересня 2015 року, заборгованість ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» перед позивачем з недорахування заробітної плати за вересень та жовтень 2015 року, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги становить 9 600 грн 12 коп.

Також судом першої інстанції зазначено про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 238 днів у сумі 194 709 грн 41 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що під час звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства, зокрема: позивач був належним чином повідомлений про наступне звільнення за два місяці; з метою продовження трудових відносин позивачу було запропоновано переведення на вакантні посади відповідно до його кваліфікації та досвіду роботи, від яких останній відмовився; профспілковим комітетом надано згоду на звільнення позивача із займаної посади; враховуючи скорочену посаду, яку займав позивач, у нього не було переважного права на залишення на роботі.

У зв'язку із безпідставністю позовних вимог про поновлення на роботі, відсутні підстави також для задоволення позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому судом апеляційної інстанції зазначено про відсутність порушень відповідачем вимог законодавства про працю при звільненні позивача із займаної посади, а отже відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони є неправильними, не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідно до положень п. 1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1-2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Разом з тим апеляційним судом не враховано, що позивач має двох малолітніх дітей, перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 2002 року, має стаж та досвід роботи, численні відзнаки за сумлінну працю та високі трудові здобутки.

Крім того, як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Апеляційним судом вказані роз'яснення до уваги взято не було, не з'ясовано, чи дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці, при цьому зазначено, що зміна штатного розпису є правом підприємства, а оскільки посада позивача в новому штатному розписі передбачена не була, останній не мав переважного права на залишення на роботі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив, чи були на час звільнення позивача наявні вакантні посади, які відповідали його кваліфікації, освіті, досвіду роботи, чи було їх запропоновано останньому, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що 12 жовтня 2015 року, тобто за два тижні до звільнення, позивачу було запропоновано посади в інших регіонах, при цьому з моменту повідомлення позивача та до його звільнення до штату працівників ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на посади, рівнозначні скороченій посаді позивача, було зараховано нових працівників, що свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України.

Вказане залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його в частині часткового задоволення позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, апеляційний суд не врахував, що рішення суду має бути справедливим та законним.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що на підприємстві відбулися реальні зміни в організації роботи праці, позивачу були запропоновані всі наявні на підприємстві рівнозначні посади, які б позивач за своїм досвідом, освітою та кваліфікацією мав право зайняти, а також про те, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі, є неправильним, при цьому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки при звільненні ОСОБА_3 відповідачем допущені порушення вимог трудового законодавства, а отже, є підстави для поновлення останнього на роботі, стягнення з підприємства на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості зі сплати сум при звільненні та моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача.

З огляду на вищевикладене рішення апеляційного суду не може вважатися законним та обґрунтованим і відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

Т.О.Писана