Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3078/14-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Косигіної Л.М.,

Худякова А.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 листопада 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ його в натурі,

встановив:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила. Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя, а саме, 1/2 частину вартості квартири АДРЕСА_1, 1/2 частину вартості легкового автомобіля ВАЗ-21012, д.н.з НОМЕР_1 та 1/2 частину вартості гаража АДРЕСА_4, залишивши це майно у власності ОСОБА_3 обгрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю її та відповідача. Спільно користуватись ним та добровільно розділити вони не можуть.

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом та після його уточнення просив включити в розподіл також і спільний житловий будинок по АДРЕСА_5. При поділі просив врахувати сплату ним відповідачці грошової компенсації за ? частину квартири в сумі 35 000 грн.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, автомобіль ВАЗ 21012, державний номерний знак НОМЕР_1.

Проведено розподіл майна, спільно набутого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Зокрема, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 21012, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_3 Визнано право власності на будинок по АДРЕСА_5 за ОСОБА_4

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2712,50грн. компенсації вартості поділеного майна. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2659,98 грн. судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 28 листопада 2016 року виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення суду від 28.11.2016 року, та визначено розмір судового збору, що підлягає стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, 516,60 грн. замість 2659,98 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та з'ясування обставин справи, просить скасувати зазначене рішення суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_4 2712,50 грн. компенсації вартості майна та 2659,98 грн. судових витрат і постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на його користь 222487,50 грн. компенсації вартості поділеного майна. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до вимог ст.71 СК України, 27.12.2013 року між ним та ОСОБА_4 була досягнута домовленість про сплату колишній дружині компенсації вартості ? частини квартири АДРЕСА_1. Тому стягнення з нього ще 203 тис. грн. на користь ОСОБА_4 вважав безпідставним. На думку апелянта, на його користь з ОСОБА_4 слід стягнути 222487, 50 грн. (1/2 частину вартості будинку та ? частину вартості автомобіля).Крім того, апелянт вважав,що не підлягають стягненню з нього судові витрати за експертні висновки та дослідження, які не взяті судом до уваги.

Розглянувши справу в межах доводів,викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 12.09.1987 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 лютого 2006 року ОСОБА_3 в період перебування в шлюбі придбав квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.7-9).

За час шлюбу, а саме, 25.10.2007 року, сторонами також придбано легковий автомобіль ВАЗ- 21112, державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано на ОСОБА_3 (а.с.102).

Рішенням Житомирського районного суду від 04.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано( а.с.145).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 06.04.2015 року житловий будинок АДРЕСА_2 визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4.(а.с. 144-146).

Вирішуючи спір про поділ між сторонами спільного майна, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що статтею 60, статтею 63, частиною першою статті 70, частиною першою статті 71 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, сторони з урахуванням висновків експертів та звіту про оцінку майна погодили вартість спірного майна, а саме вартість квартири АДРЕСА_1 - 476200,00 грн. (а.с.189); вартість легкового автомобіля ВАЗ- 21012, державний номерний знак НОМЕР_1 - 31425,00 грн. (а.с. 85); вартість житлового будинку АДРЕСА_2 - 432200,00 грн. ( а.с. 234).

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви від 27.12.2013 року вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 35000,00 грн. в якості компенсації частки в спільному майні подружжя, а саме квартирі АДРЕСА_1.

При цьому, виходячи із визначеної експертом вартості спірної квартири, суд правильно вважав, що зазначена сума не є компенсацією ? її частини. Сам ОСОБА_3 в апеляційному суді пояснив, що на час сплати компенсації вартість квартири становила еквівалент 18000 долларів США. А отже, підстав для відмови в позові в цій частині вимог не було.

Рішення суду в цій частині вимог постановлено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права. Висновки суду належним чином мотивовані. Зібраним доказам дана об»єктивна оцінка. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат узгоджується з положеннями ст.88 ЦПК. Тому підстав для зміни рішення в цій частині апеляційний суд також не вбачає. Представник апелянта в суді пояснив, що на час подання апеляційної скарги ОСОБА_3 не було відомо про постановлення судом ухвали про виправлення описки.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рушення суду в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл в натурі (щодо будинку, автомобіля та гаража). Тому його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: