АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/618/17
Категорія: право власності Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва Олена Дмитрівна, Орган опіки та піклування Харківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на частину квартири, -

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Позивач просив визнати недійсним в 2/3 частинах договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 05 квітня 2006 року, та посвідчений 05 квітня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., та визнати за ним право власності на 2/3 частини цієї квартири.

Посилався на те, що йому та його матері - ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2000 року належала квартира АДРЕСА_3.

Рішенням Виконавчого комітету Київської райради міста Харкова від 18 жовтня 2005 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на продаж від імені сина - ОСОБА_2 продати частину зазначеної вище квартири, та придбати на його ім'я 1/2 частину чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2.

24 березня 2006 року ОСОБА_3 від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_2, діючи відповідно до рішення Виконавчого комітету, продала належну їй та позивачу на праві власності квартиру за 199290 гривень, а за отримані від продажу кошти на підставі спірного договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 за 133320 гривень. Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати частково недійсним у зв'язку з тим, що він порушує його права, оскільки ОСОБА_3, придбавши квартиру за спірним договором за кошти від продажу належної позивачу частки квартири, оформила всю квартиру на своє ім'я.

Оскільки належна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності квартира була продана за 199290 гривень, з яких частина неповнолітнього складає 99645 гривень, а квартира АДРЕСА_1 придбана за 133320 гривень, частка позивача в праві власності на набуту квартиру повинна бути пропорційна до витрачених на придбання квартири його коштам і складати 2/3 частини квартири.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин у справі та невірну оцінку наданим позивачем доказам.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Інші особи, що брали участь у справі, до суду не з'явились.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, і його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2000 року відповідачу ОСОБА_3 та позивачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3, площею 64,3 м.кв..

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради міста Харкова від 18 жовтня 2005 року №213-11 ОСОБА_3 було надано дозвіл на продаж від імені малолітнього сина ОСОБА_2 частини трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3, та купівлю на його ім'я 1/2 частини ізольованої квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 24 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В. (реєстр № 729), ОСОБА_3 від свого імені та як законний представник від імені малолітнього ОСОБА_2, на підставі рішення Виконавчого комітету Київської районної ради міста Харкова від 18 жовтня 2005 року №213-11, продала квартиру АДРЕСА_3 199290 гривень.

Встановлено також, що 05 квітня 2006 року між ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_4, ОСОБА_5.(продавці) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір бувпосвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. (реєстр №1031). Продаж квартири вчинено за 133320 гривень.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 70354620 станом на 12 жовтня 2016 року однокімнатна квартира АДРЕСА_1 праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2006 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, на які послався позивач, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту свого права.

Як зазначено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обравши способом захисту пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_2 в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог, зазначити чим саме порушено його право.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

У позові ОСОБА_2 зазначив, що його право було порушено ОСОБА_3, яка за кошти позивача (отримані внаслідок продажу квартири АДРЕСА_3) придбала квартиру за спірним договором, яку, порушуючи права неповнолітнього на той час сина (позивача), оформила на своє ім'я.

Разом з тим, доказів того, що спірний договір купівлі-продажу порушує права позивача матеріали справи не містять.

Зокрема, суду не надано доказів того, що ОСОБА_3 не виконано рішення Виконавчого комітету Київської райради міста Харкова від 18 жовтня 2005 року та не придбано на ім'я позивача 1/2 частину чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2, чи іншого житла.

Матеріали справи свідчать, що позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, тоді як за вказаним вище рішенням Виконкому було звернуто увагу адміністрації КЖЕП №7 на необхідність зняття з реєстрації дитини тільки після надання її батьками засвідченої копії договору купівлі-продажу 1/2 частини ізольованої квартири АДРЕСА_2 на ім'я малолітнього ОСОБА_2. Контроль за виконанням цього рішення покладено на секретаря виконкому Приймак Н.В..

Крім того, цим же рішенням зазначено про необхідність нотаріусу інформувати опікунську раду про укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини ізольованої квартири АДРЕСА_2 на ім'я малолітнього ОСОБА_2.

Як пояснив представник позивача суду апеляційної інстанції, зі скаргами до компетентних органів стосовно невиконання ОСОБА_3 рішення органу опіки та піклування а також порушення майнових прав неповнолітнього позивач не звертався.

Не містять матеріали справи і доказів того, що квартира за спірним договором була придбана саме за гроші, які були отримані від продажу частки позивача в квартирі АДРЕСА_3.

Як вірно зазначив суд першої інстанції у п.3.3. спірного договору батько позивача - ОСОБА_7 подав заяву, про те, що вказана квартира набувається його дружиною в особисту приватну власність за кошти, одержані нею та не внесені до сімейного бюджету.

Отже, твердження позивача про те, що квартира за спірним договором придбана в частині і за його кошти, ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦПК України.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, процесуальним правом заявити клопотання про витребування доказів, якщо існували труднощі в їх одержані, позивач також не скористався.

Оскільки позивач не є стороною спірного договору та не довів, що цим договором порушені його права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові із заявлених ОСОБА_2 підстав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: