Справа № 639/5489/16-ц
Провадження № 2/639/214/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, суд

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив ухвалити рішення на підставі якого стягнути з відповідача на свою користь інфляційні нарахування в сумі 34 945,74 грн. та три відсотки річних у сумі 4 951,47 грн., та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.04.2012 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто суму заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних від суми заборгованості на час ухвалення рішення суду та судовий збір, загальна сума, яка підлягала стягненню з відповідача на його користь становить 50 317,00 грн. Рішення набрало законної сили.

Позивач вказує, що зазначеним рішенням суду також встановлено, що сума заборгованості безпосередньо за договором позики без урахування індексу інфляції та процентів, становить 40000 грн.

Також позивач зазначає, що 05.05.2016 року відповідач на виконання рішення суду за виконавчим листом перерахував на його користь 14 879,78 грн., та 15.05.2016 року перерахував 30 589,02 грн.

Таким чином, з 05.05.2016 року після часткового виконання рішення суду залишок заборгованості за основною сумою боргу становив 35 437,22 грн., а з 15.06.2016 року до цього часу - 4848,20 грн.

Позивач вказує, що зазначена сума боргу відповідачем не повернута у повному обсязі, а тому з відповідача підлягає стягненню індекс інфляції та три відсотки річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим він і був змушений звернутися до суду з даним позовом..

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та дав пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що виконавче провадження закрито, рішення суду виконано, при ухваленні рішення покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2012 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 47000,00 грн., три проценти річних у сумі 2700,00 грн., а усього 49700,00 грн., а також судовий збір у сумі 497,00 грн. а витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн. Рішення суду набрало законної сили. (а.с. 9-10)

Також вищезазначеним рішення встановлено, що сума боргу становить 40000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як пояснив у судовому засідання позивач, та проти чого не заперечував відповідач, з часу ухвалення рішення суду, а саме 27.04.2012 року і по 05.05.2016 року, рішення суду не виконувалося і лише 05.05.2016 року відповідач перерахував позивачу на виконання рішення суду 14 879,78 грн., після чого 15.06.2016 року перерахував 30 589,02 грн. Остання частина заборгованості за рішення суду перерахована відповідачем на користь позивача 09.12.2016 року, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватаБанк» від 20.12.2016 року. (а.с. 14, 15, 52)

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що на момент звернення позивача до суду з зазначеним позовом, зазначене вище рішення Жовтневого районного суду м. Харкова не виконане у повному обсязі.

Так, на думку позивача, ухвалення судом рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошових зобовязань та не позбавляє кредитора права на подальше нарахування, і стягнення з боржника індексу інфляції та трьох відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (стаття 599 ЦК України)

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відтак, станом на день звернення ОСОБА_1 до суду, зобов'язання ОСОБА_2, покладені на нього рішенням суду, не виконані, неповернутою позивачу залишилась сума заборгованості за договором у розмірі 4 848,20 грн.

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В постанові № 3-116 цс11 Верховний суд України вказав, що виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Тривале невиконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасного повернення суми боргу призвело до її збільшення, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ч. 2 ст. 625 ЦК України)

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Фактичний період прострочення становить:

-з 27.04.2012 року по 04.05.2016 року - 4 роки 7 днів; сума прострочення 40000 грн., 3% річних за цей період становить 4 823,01 грн.;

-з 05.05.2016 року по 14.06.2016 року 40 днів; сума прострочення 35 437,22 грн., 3% річних за цей період становить 116,51 грн.;

-з 15.06.2016 року по 15.07.2016 року (дата звернення до суду) 30 днів;сума прострочення 4848,20 грн., 3% річних за цей період становить 11,95 грн.

Загальна сума 3% річних становить 4 951,47 грн.

Крім того, за змістом, стаття 625 ЦК регулює зобовязальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення. При цьому з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають , оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність та зобовязальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства ( ст. 11 ЦК України ).

Як передбачено нормами Закону України від 03.07.1991 року № 1282-х11 «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції це показник ,що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті-гривні. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України та визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

В даному випадку індекс інфляції за періоди становить:

-за період з 27.04.2012 року до 04.05.2016 року сума прострочення становить 40000 грн., розмір індексу інфляції -187,3%, сума інфляційних нарахувань, що підлягає стягненню становить 34920,00 грн.;

-з 05.05.2016 року по 14.06.2016 року сума прострочення 35 437,22 грн., розмір індексу інфляції -100,1%, сума інфляційних нарахувань, що підлягає стягненню становить 35,44 грн.;

-з 15.06.2016 року по 15.07.2016 року (дата звернення до суду) сума прострочення 4848,20 грн., розмір індексу інфляції -99,8%, сума інфляційних нарахувань, що підлягає стягненню становить -9,70 грн.

Загальний розмір індексації за період з 27.04.2012 року по 15.07.2016 року становить 34920,00+35,44-9,70 = 34945,74 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Отже загальна сума інфляційних витрат, та трьох відсотків річних становить 4951,47 +34945,74 = 39 897,21 грн., та підлягає стягненню з відповідача.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли свого обґрунтування під час судового засідання, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до квитанції № 0.0.590491843.1 від 26.07.2016 року, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн., який також підлягає стягненню з відповідача.

Разом з тим, не підлягають стягненню витрати на правову допомогу, оскільки позивачем не надані документи на підтвердження їх понесення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 57-60, 88, 209, 215-216, ст. ст. 6, 23, 524, 526, 530,549, 550, 553, 610, 611, 625, 628, 631 ЦК України, п. 17,18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування в сумі 34 945,74 грн. та 3% річних в сумі 4 951,47 грн., а всього 39 897,21 грн. (тридцять девять тисяч вісімсот девяносто сім гривень 21 копійка).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович