№ 274/3076/17- ц
провадження № 2/0274/6/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.17 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк", Закритого акціонерного товариства "Страхова Компанія "ІНГОССТРАХ", третя особа: ОСОБА_3, про проведення перерахунку по кредиту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до банку про визнання політики банку щодо ненадання їй інформації, надання такої інформації за плату по кредитному договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року протиправною, і просила суд зобов"язати відповідача надати належне документальне підтвердження цільового використання коштів відрахованих на страхування автомобіля відповідно до договору № ZRSWAE00000064, а вразі їх відсутності зобов"язати відповідача повернути вказані кошти, визнати дії відповідача по зміні відсоткової ставки за договором № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року в односторонньому порядку протиправним та залишити відсоткову ставку в межах встановлених договором, зобов"язати відповідача зробити обгрунтований перерахунок по кредитному договору відповідно до умов кредитного договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року.

Мотивуючи тим, що 09.12.2005 року вона приєдналася до договору № ZRSWAE00000064 між нею та ЖРУ ЗАТ КБ " Приват Банк"(правонаступником якого є ПАТ КБ " ПриватБанк"), за яким банк зобов"язався надати грошові кошти(кредит), а вона зобов"язалася повернути кредит та сплатити проценти. За умовами договору вона отримала кредит в сумі 58500., на купівлю автомобіля, а також у розмірі 18664 грн. на сплату страхових платежів. Зазначала, що вчасно погашала отриманий нею кредит, але з невідомих їй причин відповідач зарахував сплачені нею кошти пізніше ніж вона їх сплачувала. З виписок наданих їй банком вона з"ясувала, що перерахунки проводилися в порядку відмінному від передбаченого договором. З метою з"ясування розбіжностей вона неодноразово зверталася до відповідача з письмовими заявами, але відповіді не отримала. Крім того в період з 01.01.2007 року по 01.06.2010 року відповідачем безпідставно, всупереч її волі, списувалися кошти начебто на страхування автомобіля, проте отримати будь-які докази цільового використання коштів їй таки не вдалося. Також на прикінці 2009 року вона дізналася, що банком в односторонньому порядку, без будь-якого попередження, необгрунтовано змінено розмір процентів за користування грошовими коштами, який встановлений договором, з 21% до 27,84% річних з 01.02.2009 року.

У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

У відкритому судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, і просить відмовити в зв"язку з його безпідставністю.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: роз"яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно ст. 60 ЦПК України саме на позивача покладається обов"язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також представити суду докази у підтвердження обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи 09.12.2005 року сторонами був укладений кредитний договір № ZRSWAE00000064, згідно з яким позивачка отримала кредит в сумі 58500,00 грн. на придбання автомобіля, а також 18664.50 гривень на сплату страхових платежів, під 21% річних до повного виконання сторонами зобов'язань за вказаним договором(а.с. 8, 9).

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права й обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов"язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96(із змінами та доповненнями), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 3 даного Закону України, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, обєднань громадян, посадових осіб.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», визначено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об"єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об"єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобовязані обєктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв ( клопотань).

Згідно статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів.

У відповідності до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленимиглавою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Банк зобов'язаний на постійній основі розміщувати на веб-сайті банку актуалізовану інформацію про власників істотної участі у банку в обсязі, визначеному банком України.

Судом встановлено, позивачка зверталася до відповідача із письмовими заявами про надання інформації стосовно проведення нарахування відсотків, пені та зарахування коштів на тіло кредиту згідно кредитного договору 22.04.2009 року, 4 вересня 2009 року, 20 жовтня 2009 року, 11 грудня 2009 року, 17 грудня 2009 року(а.с. 10, 107-111, 115, 117, 118, 119 т -1), які були отримані представником відповідача(а.с. 112, 113, 114 т -1). В той же час відповідь на вказані заяви їй надано лише 30 січня 2012 року, тобто з порушенням встановлених законодавством строків і після звернення позивачки до суду із позовом(а.с. 98 т-1).

Тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій відповідача щодо ненадання їй інформації, надання такої інформації за плату по кредитному договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року незаконнними, підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що вказане право позивачки було порушене.

Крім того, суд вважає, що визнаючи дії відповідача незаконними, суд не виходить за межі позовної вимоги, яка була заявлена позивачкою.

Що стосується позовних вимоги про зобов"язання відповідача надати належне документальне підтвердження цільового використання коштів відрахованих на страхування автомобіля відповідно до договору № ZRSWAE00000064, а вразі їх відсутності зобов"язати відповідача повернути вказані кошти, то суд вважає, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відповідності до п. 1.1. кредитного договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року банк зобов"язався, надати " Позичальнику" кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 01.12.2010 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 58500 гривень на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 18664.50 гривень на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7.

09.12.2005 року між позивачкою та Закритим акціонерним товариством "Страхова Компанія "ІНГОССТРАХ" було укладено договір про страхування наземного транспортного засобу № ZRSWAE0000001АЕ(а.с. 71).

Кошти, які наданні банком на сплату страхових платежів у відповідності до вищевказаного договору були перераховані банком відповідно до 2.1.3 вищевказаного договору, що підтверджується випискою про рух коштів, та копіями квитанцій(а.с. 66 - 69, 122).

Жодного доказу щодо не цільового використання даних коштів позивачкою суду не надано.

Крім того судом враховано, що рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним договорів та стягнення коштів, у якому вона просила визнати недійсними: кредитний договір № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року між нею та банком, та страховий договір № ZRSWAE0000001АЕ від 09.12.2005 року між нею та ЗАТ "Страхова Компанія "ІНГОССТРАХ" та стягнути з банку безпідставно перераховані кошти, що набрало законної сили, визнано, що 09.12.2005 року між ОСОБА_1 і Банком було укладено кредитний договір № ZRWAE00000064 і матеріалами вказаної справи підтверджено, що всі умови договорів сторони виконали.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Що стосується позовних вимог про визнання дії ПАТ КБ " Приват Банк" по зміні відсоткової ставки за договором № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року в односторонньому порядку протиправними та залишення відсоткової ставки в межах встановлених договором, та зобов"язання відповідача зробити обгрунтований перерахунок по кредитному договору відповідно до умов кредитного договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року, то на думку суду, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного Кодексу України( далі ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Пунктом 2.3.1 цього оспорюваного Договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Відтак позивачка, підписавши кредитний договір з банком, погодилася з його умовами і будь-яких змін, доповнень та застережень до його не вносилося.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст. 1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Згідно з п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Однією з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики.

Як встановлено в судовому засіданні розпорядженням від 25.12.2008 року відповідач збільшив відсоткову ставку за кредитами «Авто в кредит», які видані у гривнях, з 01.02.2009 року до 27,84% річних, у зв'язку із змінами на мировому фінансовому ринку та для збереження доходності по операціях банку.

Листом від 25.12.2008 року позивачку було повідомлено про підвищення відсоткової ставки за кредитом до 27,84% річних та запропоновано до 03.02.2009 року надати письмове повідомлення у разі незгоди(а.с.72).

Даний лист відправлений рекомендованою кореспонденцією згідно з реєстром № 3075 від 08.01.2009 року(а.с. 101).

Відтак, банк дотримався пункту 2.3.1. кредитного договору та повідомив ОСОБА_1 про підвищення процентної ставки за кредитом. Банком рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийнято до набрання чинності законом, відповідно до якого умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

В той же час позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами своїх доводів про неотримання цього повідомлення, вона не зверталася до банку зі своєю незгодою з діями банку та з питанням надання їй нового графіку.

Крім того з розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором вбачається, що позивачка з 01.02.2009 року сплачувала проценти за підвищеною ставкою. Відтак, ОСОБА_1 погодилася із рішенням банку про підвищення відсоткової ставки за кредитом.

А тому суд ввважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 09 січня 2009 року.

Вищевикладене свідчить про те, що між ОСОБА_1 та КБ „ПриватБанк, як сторонами угоди, було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Погодившись з умовами вищевказаного договору та в подальшому сплачуючи кошти у відповідності до договору, позивачка не вважала їх такими, що порушують її права та законні інтереси, а також є несправедливими по відношенню до неї. На момент укладення договору позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Що стосується позовної вимоги про зобов"язання відповідача зробити обгрунтований перерахунок по кредитному договору відповідно до умов кредитного договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року, то на думку суду, вона є похідною від позовної вимоги про визнання дії ПАТ КБ " ПриватБанк" по зміні відсоткової ставки в односторонньому порядку протиправними та залишення відсоткової ставки в межах встановлених договором, а тому також задоволенню не підлягає.

Доводи позивачки, що вона не підписувала кредитний договір та договір страхування, а тому вони є нікчемними, судом до уваги не беруться, оскільки судом дані договори недійсними або нікчемними не визнавалися, і крім того суд розглядає позов в межах заявлених позивачкою позовних вимоги.

Судом також до уваги не береться висновок судової почеркознавчої експертизи, за яким підпис у кредитному договорі та договорі страхування вчиненно не ОСОБА_1, а іншою особою, оскільки він суперечить дослідженим матеріалам справи, а також поясненням позивачки, яка в судовому засіданні підтвердила факт укладення даного кредитного договору з банком та отримання коштів.

Що стосується доводів позивачки, що позивачем надано суду невірний розрахунок по кредитному договору, то вони судом, при винесенні рішення, до уваги не приймаються, оскільки вони виходять за межі позовних вимог, і не були предметом судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 84, 85, 88, 212 - 214 ЦПК України, ст.ст. 525, 626, 627, 632, 653, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 "ПриватБанк" щодо ненадання ОСОБА_1 інформації, надання такої інформації за плату по кредитному договору № ZRSWAE00000064 від 09.12.2005 року незаконними.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Головуючий: О.В.Замега