У х в а л а

27 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Романюка Я.М.,
розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної служби інтелектуальної власності України, компанії «Айвібрідж Венчерз Лімітед» про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг і зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Солом'янський районний суд м. Києва рішенням від 29 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 25 квітня 2016 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» (далі - ТОВ «Інтерфом-М») на рішення суду першої інстанції на підставі частини першої статті 292 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 липня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Інтерфом-М» відхилила, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року залишила без змін.

У заяві ТОВ «Інтерформ-М» порушується питання про скасування ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року та передачу справи на розгляд до суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме статті 292 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2016 року, 14 грудня 2016 року, 14 грудня 2016 року (справа № 362/2459/16-ц), 21 грудня 2016 року (справа № 394/209/15-ц) та 21 грудня 2016 року (справа № 459/3383/15-ц).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу від 25 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження, оскільки судовим рішенням суду першої інстанції не вирішувалось питання про права й обов'язки ТОВ «Інтерфом-М», а відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог такої особи; отже, ТОВ «Інтерфом-М» не є особою, яка має право на оскарження зазначеного рішення суду першої інстанції.

Крім того, касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції й про те, що правовідносини між сторонами носять господарсько-правовий характер; при цьому ТОВ «Інтерфом-М» використало своє право на судовий захист у порядку, встановленому законом, шляхом звернення до господарського суду; вимоги й підстави, заявлені в ході цивільного провадження та провадження в господарському суді, є ідентичними.

Разом з тим в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 7 грудня 2016 року суд касаційної інстанції, направивши справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, указав на те, що між особою, яка подала апеляційну скаргу, та спадкодавцем рішеннями суду було встановлено факт родинних відносин, а також встановлено факт прийняття нею спадщини у вигляді частини спірного майна та визнано за нею на цю частину право власності;

- в ухвалі від 14 грудня 2016 року суд касаційної інстанції, направивши справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, звернув увагу на те, що апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження, взагалі не перевірив чи особа, яка подала апеляційну скаргу, є спадкоємцем та не витребував матеріали спадкової справи;

- в ухвалі від 14 грудня 2016 року (справа № 362/2459/16-ц) суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що апеляційний суд, відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги банку, не звернув увагу на те, що він є іпотекодержателем та заставодержателем спірного нерухомого та рухомого майна;

- в ухвалі від 21 грудня 2016 року (справа № 394/209/15-ц) суд касаційної інстанції, направивши справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, указав на те, що спірна земельна ділянка отримувалась в оренду відповідачем саме з метою створення фермерського господарства, яке подало апеляційну скаргу;

- в ухвалі від 21 грудня 2016 року (справа № 459/3383/15-ц) суд касаційної інстанції, залишивши рішення суду апеляційної інстанції без змін, погодився з тим, що оскільки визнання оспорюваного договору недійсним та повернення спірного нерухомого майна унеможливило виконання судового рішення про стягнення на користь позикодавця суми боргу за договором позики, то він має право на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Таким чином, порівняння змісту вказаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні і ті самі норми процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, передбачена пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_4 до Державної служби інтелектуальної власності України, компанії «Айвібрідж Венчерз Лімітед» про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг і зобов'язання вчинити певні дії за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк