АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/473/17 Справа № 175/2233/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Єлізаренко І.А,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з питань праці, Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернулась з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 24 січня 1997 року вона почала працювати в Державному підприємстві «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці». З 28 серпня 2015 року вона була призначена директором Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці», відповідно до укладеного 27 серпня 2015 року між нею та Державною службою України з питань праці контракту № 4 з керівником підприємства, що є у державній власності. Строк дії контракту з 28 серпня 2015 року по 28 серпня 2017 року. Відповідно до листа непрацездатності, починаючи з 04 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року (включно) вона перебувала на лікарняному, а 04 травня 2016 року повернулася на роботу. На факс Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на її ім'я 04 травня 2016 року надійшло письмове окреме доручення від Державної служби України з питань праці від 29 квітня 2016 року № 55/11-16, за підписом його ОСОБА_3, з зобов'язанням її прибути до апарату Державної служби України з питань праці 10 травня 2016 року за адресою м.Київ, вул.Десятинна, 14 для вирішення виробничих питань. На виконання вищевказаного окремого доручення, 10.05.2016 року вона з'явилась до Державної служби України з питань праці, де їй було вручено наказ про її звільнення. Заяву на звільнення з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» вона не підписувала, в установленому законодавством України порядку поштою таку заяву не направляла, персонально не привозила та не приймала участі у погодженні листа Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13.04.2016 № 43-1742/0/2-16 про її звільнення, оскільки була на лікарняному з 04.04.2016 року по 29.04.2016 року, тому її волевиявлення на звільнення не було. Також ніякої додаткової угоди до контракту № 4 з керівником підприємства, що є у державній власності від 27.08.2015 року вона не підписувала. Повернувшись до м.Дніпропетровська, 11.05.2016 року на підприємстві, їй видали трудову книжку з записом про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), провели остаточний розрахунок та попросили покинути приміщення підприємства. Незаконним звільненням вона втратила єдине джерело існування для своєї родини, що з урахуванням її стану здоров'я, та неповнолітньої дитини, яку вона виховує самостійно, є для неї неприйнятним. Вважає, що угода сторін про припинення контракту не відбулася, оскільки вчинена проти її фактичної волі, з грубим порушенням порядку звільнення, правил діловодства, трудового законодавства, та не може створювати юридичних наслідків. Незаконними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду. Просила суд скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 29.04.2016 року за № 201-К про звільнення та припинення дії контракту № 4 від 27.08.2015 року на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту; зобов'язати Державну службу України з питань праці поновити її на посаді директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці»; визнати недійсним запис № 13 в її трудовій книжці про звільнення з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України та припинення дії контракту на підставі п.п. б) п.5.2 зазначеного контракту від 27.08.2015 року № 4; стягнути з Державної служби України з питань праці на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення в частині її поновлення на посаді директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування наказу Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» № 36-к від 10 травня 2016 року та визнання незаконним запису №13 до трудової книжки ОСОБА_2

Не погодившись з такими судовими рішеннями, позивач звернулась з апеляційними скаргами, та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 24 січня 1997 року по 10 травня 2016 року ОСОБА_2 працювала в Державному підприємстві «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на різних посадах, в тому числі: у період з 24 січня 1997 року по 16 січня 1998 року на посаді секретаря керівника, з 16 січня 1998 року по 01 листопада 2002 року на посаді бухгалтера, з 01 листопада 2002 року по 28 серпня 2015 року на посаді головного бухгалтера (а.с.31-33), а починаючи з 28 серпня 2015 року позивач була призначена директором Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» відповідно до укладеного 27 серпня 2015 року між самою ОСОБА_2 та Державною службою України з питань праці, контракту № 4 з керівником Державної служби України з питань праці, що є у державній власності (а.с.17-22). Строк дії контракту з 28 серпня 2015 року по 28 серпня 2017 року.

Відповідно до листа непрацездатності, ОСОБА_2, починаючи з 04 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року (включно), перебувала на лікарняному.

Згідно наказу № 201-к від 29 квітня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2А.», відповідно до Кодексу законів про працю України та контракту № 4 від 27 серпня 2015 року, ОСОБА_2 було звільнено з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» 10 травня 2016 року, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін та припинено дію контракту № 4 від 27 серпня 2015 року на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту (а.с.29). Підставою звільнення вказано: заява ОСОБА_2 та лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13 квітня 2016 року № 43-1742/0/2-16.

Звільнення відбулося за особистими заявами позивача (а.с.168,169).

В процесі розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що процедура погодження звільнення ОСОБА_2 з займаної посади була дотримана відповідно до ч. 1 п. 1 Указу Президента України від 16 квітня 2010 року № 542/2010 «Про деякі питання забезпечення здійснення повноважень місцевими державними адміністраціями».

Встановлено, що саме за підписом позивача - директора ДП «Придніпровський ЕТЦ» ОСОБА_2, 10 травня 2016 року внесено в трудову книжку запис про її звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.33), нею отримано трудову книжку та з позивачем було проведено остаточний розрахунок по заробітній платі.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 24, 36, 47, 116, 235, 237-1 КЗпП України; ст. 23 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимогпро скасування наказу № 201-к від 29 квітня 2016 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та визнання незаконним запису №13 до трудової книжки ОСОБА_2

Доводи апеляційних скарг позивача щодо порушення судом норм процесуального і матеріального права через наявність неповноти встановлення обставин та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, оскільки звільнення позивача на підставі п.1 ст.36 КЗпП України було проведено без дотримання вимог законодавства, за відсутності волевиявлення позивача на звільнення та без узгодження дати такого звільнення, без належного погодження з ОСОБА_3 Дніпропетровської обласної державної адміністрації, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав:

За п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України підставою для припинення трудового договору є угода сторін, яка укладається між працівником та власником або уповноваженим ним органом. При цьому у п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Законодавством не встановлено відповідного порядку або термінів припинення трудового договору за угодою сторін. У кожному конкретному випадку вони визначаються окремо. За пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпПУ (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника. Слід зазначити, що звільнення за угодою сторін застосовується як підстава припинення трудових правовідносин у тому разі, коли жодна зі сторін трудового договору не має інших підстав для розірвання трудового договору, передбачених законодавством.

За загальним правилом працівника не може бути звільнено під час його хвороби або перебування у відпустці, оскільки за ч.3 ст.40 КЗпПУ звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці не допускається (п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Таким чином, це правило стосується лише випадків звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Заяву про звільнення за угодою сторін працівник має право подати як у період роботи, так і у випадку своєї відсутності на роботі (тимчасова непрацездатність). Якщо працівник після написання заяви про звільнення за угодою сторін захворів і період тимчасової непрацездатності перевищує термін, про який домовлялися сторони трудового договору відповідно до поданої працівником заяви, власник або уповноважений ним орган має звільнити такого працівника у термін, визначений у заяві. Період хвороби працівника підтверджується листком непрацездатності. Звільняти працівника у такому випадку законодавством не забороняється. Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період тимчасової непрацездатності чинним законодавством не заборонене.

Згідно пояснень представника відповідача, позивач, після подання заяви про звільнення не з'являлась на роботі з 04.04.2016 р. по 04.05.2016 р. без жодного письмового повідомлення, про це керівництво. Про перебування позивача на лікарняному ніхто не знав. Позивач керівництво відповідача - Державної служби України з питань праці, поставила перед фактом через місяць, коли фактично вийшла на роботу та принесла листок непрацездатності серії АГТ № 422587 від 04.05.2016 р.

Згідно п. 1 Положення «Про Державну службу України з питань праці», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96 Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці. Відповідно до ч. 10 п. 11 даного Положення ОСОБА_3 Держпраці України призначає на посаду за погодженням з Міністром соціальної політики та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці України.

Відповідно до п. 4 Порядку погодження з ОСОБА_3 Міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 р. № 818 пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території району погоджується з головою райдержадміністрації.

Відповідачем - Державною службою України з питань праці при отриманні заяви позивача про звільнення 05.04.16, 07.04.2016 року направлено пропозицію щодо погодження звільнення з посади ОСОБА_2 голові Дніпропетровської обласної державної адміністрації, на що отримано відповідь про погодження звільнення ОСОБА_2 від 13.04.2016 року (а.с.154-155). Тобто відповідачем - Державною службою України з питань праці належним чином дотримано вимоги законодавства щодо порядку звільнення.

Крім того, основною підставою розірвання трудового договору за угодою сторін, є їх волевиявлення, а наявність чи відсутність погодження голови обладміністрації чи проведення погодження з порушенням відповідного порядку, про що заявляє позивач, не можуть бути перешкодою для припинення трудового договору, оскільки навіть в абзаці 2 п.6 Порядку зазначено, у разі, коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

Посилання позивача у своїй скарзі на те, що жодних заяв на звільнення вона не складала не можуть бути прийняті до уваги, так як вони суперечать поясненням самої ОСОБА_2 у судовому засіданні 18.08.2016 року, в якому вона підтвердила, що подавала відповідні заяви про звільнення та не відкликала жодної з них.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснила всі дії, що підтверджують її намір припинити трудові відносини, позивач не відкликала жодної із заяв про звільнення, 10 травня 2016 року видала наказ № 36-к про своє звільнення на підставі наказу Держпраці України від 29.04.2016 р. № 201-к (а.с.179) та підписала внесений на підставі наказу № 36-к від 10.05.16 запис № 13 про звільнення до її трудової книжки (а.с.33).

Посилання позивача в апеляційний скарзі на те, що її не могло бути звільнено у день, коли вона перебувала у службовому відряджені відхиляються колегією суддів, оскільки увесь період перебування у відрядженні є робочим часом працівника. Крім того, з посвідчення про відрядження вбачається, що воно оформлено з порушенням Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України в редакції від 17.03.2011 № 362. Проте, згідно посвідчення про відрядження ОСОБА_2 вибула з м.Києва 10 травня 2016 року, а згідно виданого нею наказу від 10 травня 2016 року № 36-к була звільненна за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України та прининено дію контракту № 4 від 27.08.2015 р. на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту. В п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Доводи позивача про те, що за угодою сторін припинення (розірвання) контракту, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами та сторони повинні були підписати додаткову угоду про звільнення за угодою сторін також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у ст. 24 КЗпП України, йдеться про додержання письмової форми трудового договору, у ст. 36 КЗпП України, зазначаються підстави припинення трудового договору.

У статтях 24, 36 КЗпП України немає жодного посилання про обов'язок сторін підписати додаткову угоду до контракту для звільнення позивача за угодою сторін.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо неповного та неправильного зясування судом обставин справи зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права та не впливають на встановлені судом фактичні обставини справи.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли бути підставою для скасування рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним запису №13 до трудової книжки ОСОБА_2, колегією суддів не встановлено, тому рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним запису №13 до трудової книжки ОСОБА_2 підлягають залишенню без змін.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, не звернувши увагу на те, що позивач не зверталась з вимогами про скасування наказу Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» № 36 від 10 травня 2016 року, у задоволенні яких суд відмовив, чим порушив норми процесуального закону.

За таких обставин, додаткове рішення суду першої інстанції від 05 грудня 2016 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про скасування наказу Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» № 36 від 10 травня 2016 року як таке, що не відповідає нормам процесуального права та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про скасування наказу Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» № 36 від 10 травня 2016 року скасувати.

В решті додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

ОСОБА_4