Справа №482/761/16-ц 10.01.2017 10.01.2017 10.01.2017
Провадження №22-ц/784/212/17
Справа № 482/761/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Ітрін М.В.
Провадження № 22ц-784/212/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

10 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.А.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь ОСОБА_5

Померлому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 10,50 га, яка розташована на території Кандибинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Позивачка є спадкоємцем першої черги після діда за правом представлення матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім неї, до спадкоємців першої черги належали дружина померлого - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_3

Всі спадкоємці в установленому законом порядку звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Вона та дружина померлого отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок.

Проте за відсутності оригіналу правоустановчих документів на спадкову земельну ділянку, вони не змогли оформили право на спадщину за законом.

26 жовтня 2013 року її бабуся ОСОБА_7 на її ім'я склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

Після її смерті вона та син померлої - ОСОБА_3 звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на неї.

Посилаючись на наведене, позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після діда ОСОБА_5 та за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_7 на 2/3 частки вказаної земельної ділянки.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом та заповітом на 2/3 частки земельної ділянки площею 10,50 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (Державний акт серії НОМЕР_1), яка розташована в межах території Кандибинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, що належала ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 10,50 га, яка розташована на території Кандибинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області.

У встановлений законом шестимісячний строк, із заявами про прийняття спадщини до Новоодеської державної нотаріальної контори, як спадкоємці першої черги за законом, звернулися дружина померлого - ОСОБА_7, син померлого - ОСОБА_3, а також онука померлого - ОСОБА_4, яка є спадкоємцем першої черги за правом представлення матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 22 листопада 2012 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом кожен на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом не отримав.

26 жовтня 2013 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

Позивачка та відповідач у встановлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку через втрату оригіналу Державного акта про право власності на земельну ділянку.

На запит нотаріуса щодо витребування документів, відділ Держземагенства у Новоодеському районі Миколаївської області листом від 16 вересня 2013 року повідомив про неможливість видачі дублікату Державного акту на земельну ділянку враховуючи зміни до земельного законодавства, оскільки видача такого правоустановчого документу, як Державний акт, не передбачено Законом України «Про державний земельний кадастр». З 01 січня 2013 року реєстрація відповідних прав та видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» органом державної реєстрації прав за місцем знаходження нерухомого майна.

02 грудня 2013 року листом державного нотаріуса Новоодеської державної нотаріальної контори Миколаївської області відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 10,50 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Таким чином позивачка не може отримати дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку і оформити свідоцтво про право на спадщину, оскільки оригінал цього документу у неї відсутній, а законом не передбачено оформлення дублікату державного акту.

Згідно листа відділу Держгеокадастру у Новоодеському районі Миколаївської області від 05 січня 2017 року, наданого на запит апеляційного суду Миколаївської області та копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17 травня 2005 року, за ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка загальною площею 10,5000 га для ведення фермерського господарства відповідно до вказаного Держаного акту.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до гл. 7 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Встановивши наявність перешкод у позивачки для оформлення нотаріусом права на спадщину на частку земельної ділянки площею 10,50 га, а саме - відсутність у неї правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно і неможливість їх подання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право позивачки підлягає захисту шляхом визнання права власності на 2/3 частки земельної ділянки в порядку спадкування за законом (за правом представлення) після смерті дідуся ОСОБА_3 (1/3 частка) та в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_7 (1/3 частка).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що суд не врахував наявність у нього ІІІ групи інвалідності, є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

В матеріалах справи міститься копія довідки МСЕК від 15 грудня 2015 року, відповідно до якої відповідач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання безстроково. Згідно листа обласного Центру медико - соціальної експертизи від 03 жовтня 2016 року № 1048 ОСОБА_3 вперше був оглянутий МСЕК 09 грудня 2014 року і йому встановлена ІІІ група інвалідності від загального захворювання терміном на 1 рік. 15 грудня 2015 року йому повторно встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. До вказаного часу інвалідність не встановлювалася.

Отже, на день відкриття спадщини відповідач не був визнаний інвалідом, а відтак не мав право на обов'язкову частку у спадщині.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент смерті ОСОБА_5 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2000 року, а тому остання, як дружина померлого не мала права на спадщину, є помилковим.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто датою припинення шлюбу є не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя. Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_5 або ОСОБА_7 надавали вказане рішення суду в органи реєстрації актів громадянського стану і на час смерті ОСОБА_5 відбулася реєстрація розлучення подружжя в органах реєстрації актів громадянського стану. Навпаки, в копіях паспортів ОСОБА_5 та ОСОБА_7, що містяться в спадковій справі, зроблена відповідна відмітка про реєстрацію шлюбу між подружжям 12 листопада 1957 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :