Справа №487/94/17 07.03.2017 07.03.2017 07.03.2017
Справа № 487/94/17
Провадження № 22ц/784/694/17 Головуюча в першій інстанції Корнешова Т.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Довжук Т.С.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2017 року, постановлену за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_5

про тлумачення змісту договору доручення та відшкодування збитків за договором,

ВСТАНОВИЛА:

11 січня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розтлумачення частини змісту договору доручення від 22 лютого 2016 року та відшкодування збитків за цим договором в розмірі 819 000 грн.

Позивач зазначав, що є суб'єктом підприємницької діяльності та здійснює надання послуг у сфері нерухомості. 22 лютого 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір доручення, відповідно до умов якого він від імені та за рахунок ОСОБА_5 повинен був вчинити всі необхідні дії для купівлі об'єкту нерухомості, площею 448.4 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1.

29 квітня 2016 року відповідач набув право власності на вказане нерухоме майно, про що свідчить договір купівлі-продажу, який зареєстрований у державному реєстрі прав на нерухоме майно під НОМЕР_1. Таким чином, він виконав повністю та належним чином взяті на себе зобов'язання, проте відповідач відмовився від оплати його послуг за вказаним договором.

Посилаючись на викладене позивач просив позов задовольнити, розтлумачити зміст договору доручення, що цій договір є змішаним договором, який поєднує в собі положення договору про надання послуг та договору доручення, а також стягнути з ОСОБА_5 на його користь 819 000 грн. збитків за договором.

В забезпечення виконання можливого рішення суду того ж числа ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення площею 448.4 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1. На думку заявника існує реальна загроза по виконанню рішення суду, яке буде ухвалено в майбутньому.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2017 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на вищезазначене нежитлове приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати. На думку апелянта ухвала суду є необґрунтованою та під час її постановлення судом не були враховані вимоги співмірності виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом заборони вчиняти певні дії.

При цьому, виходячи з правової природи забезпечення позову, під останнім слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача та спрямованих проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати, знецінити або вчинити інші дії, що можуть призвести в майбутньому до певних складнощів при виконанні рішення суду.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя (суд) розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 152 види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Однак, обираючи вид забезпечення позову та наклавши арешт на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 448,4 кв.м суд не перевірив співмірність заявлених позовних вимог, не врахував відомості щодо вартості цього майна.

Так, згідно копії договору купівлі-продажу, наданою відповідачем до суду апеляційної інстанції, вказане нежитлове приміщення було придбане за 2 820 522 грн. 60 коп. (а.с. 27), а ціна позову дорівнює 819 000 грн. (а.с. 1).

За такого суд не з'ясував обставини щодо вартості арештованого майна, тоді як ці обставини мають суттєве значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову, внаслідок чого обрав спосіб забезпечення не співмірний із заявленими вимогами.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем надані довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з яких вбачається, що відповідач має у власності інше нерухоме майно (а.с. 25, 29).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушений порядок вирішення заяви про забезпечення позову, що є безумовною підставою для скасування ухвали суду і направлення її для вирішення.

Керуючись статтями 312, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2017 року скасувати, а виділені матеріали повернути до того ж суду для повторного вирішення питання про забезпечення позову у тому ж складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку, в силу ст. 324 ЦПК України, не підлягає.

Головуюча Т.С.Довжук

Судді: С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова