Справа № 462/1966/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/547/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору про виділ часток в квартирі, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, визнання права власності на квартиру та автомобіль, зобовязання вчинити дії з реєстрації права власності на квартиру; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, про визнання квартири та автомобіля обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину квартири та частину автомобіля -,

в с т а н о в и л а:

17 березня 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання недійсним договору від 21 липня 2003 року про виділ часток у квартирі № 6 будинку № 19 на вулиці Голубовича у м.Львові, укладеного між ОСОБА_2, яка діяла в своїх інересах і в інтересах її неповнолітньої доньки (ОСОБА_8) та ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі під №1151 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7; визнання недійсним договору купівлі-продажу частини зазначеної квартири, укладеного між тими ж сторонами, зареєстрованого в реєстрі за №1153 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7; визнання за нею (позивачем) права власності на спірну квартиру, а також автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1; зобовязання Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яка здійснює повноваження у сфері реєстрації, здійснити реєстрацію права власності за нею на спірну квартиру. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 21 липня 2003 року вона та її неповнолітня на той час донька ОСОБА_8, уклали договір купівлі-продажу частини вказаної квартири із ОСОБА_9 (сином позивача). Зазначає, що оспорюваний договір укладено формально, жодних грошових коштів за квартиру син не сплачував. В серпні 2003 року він одружився із відповідачем ОСОБА_5, яка почала проживати із сином в спірній квартирі. При цьому ствердила, що вона надавала грошові кошти для здійснення ремонту в квартирі та купівлі меблів, а в 2013 році надала синові 9 000 доларів США для придбання автомобіля. 1 лютого 2015 року ОСОБА_9 раптово помер, заповіту він не залишив. ОСОБА_5 не визнає її право на квартиру та автомобіль, перешкоджає користуватися майном, хоча жодних коштів для придбання цього майна не надавала. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири є фіктивним. Просить позов задовольнити.

5 червня 2015 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання квартири №6 в будинку №19 на вулиці Голубовича у м.Львові та автомобіля «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 обєктами спільної сумісної власності подружжя (її та ОСОБА_5Г.); визнання за нею права власності на 3/4 частини спірної квартири та 3/4 частини вказаного автомобіля. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 21 липня 2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу її чоловік придбав у матері 2/3 частини спірної квартири, до цього він був власником 1/3 частини цієї квартири. За час перебування її (позивача за зустрічним позовом) в шлюбі з ОСОБА_9 вартість квартири істотно збіьшилася внаслідок вкладання в ремонт квартири спільних коштів подружжя, що підтверджується збільшенням інвентарної вартості квартири втричі. Спірний автомобіль придбаний за спільні кошти її з чоловіком і є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки її право на спірне майно оспорюється, таке підлягає судовому захисту. Просить задовольнити її позов.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та Управління державної реєстрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору про виділ часток у квартирі за адресою: м.Львів, вул.Голубовича, 19/6 від 21 липня 2003 року, що укладений між ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_8, і ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №1151; визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири за адресою: м.Львів, вул.Голубовича, 19/6 від 21 липня 2003 року, що укладений між ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_8, і ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №1153; визнання права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Голубовича, 19/6, та автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер ВС 3195 ЕА; зобовязання Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яке здійснює повноваження у сфері реєстрації у м.Львові, здійснити реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Голубовича, 19/6.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалено визнати автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/4 частини автомобіля «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири №6 в будинку №19 на вулиці Голубовича у м.Львові в порядку спадкування за законом після смерті 1 лютого 2015 року її чоловіка - ОСОБА_9 В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначає, що 21 липня 2003 року вона у своїх інтересах та в інтересах її неповнолітньої доньки ОСОБА_8 уклала договір купівлі-продажу частини квартири №6 в будинку №19 на вулиці Голубовича у м.Львові зі своїм сином ОСОБА_9 Зазначений договір вони уклали формально, жодних грошових коштів за квартиру син не сплачував. В серпні 2003 року він одружився із відповідачем ОСОБА_5, яка почала проживати із сином в спірній квартирі. Стверджує, що надавала грошові кошти для здійснення ремонту в квартирі та купівлі меблів, а в 2013 році надала синові 9 000 доларів США для придбання автомобіля. Вказує, що 1 лютого 2015 року ОСОБА_9 помер, не залишивши заповіту. ОСОБА_5 не визнає її право на квартиру та автомобіль, перешкоджає користуватися майном, хоча жодних коштів для придбання цього майна не надавала. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

ОСОБА_5, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, просить рішення суду в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом та в частині відмови в задоволенні решти її позову до ОСОБА_2 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати квартиру №6 в будинку №19 на вулиці Голубовича у м.Львові спільною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 3/4 частини цієї квартири. Зазначає, що ОСОБА_9 21 липня 2003 року придбав у матері 2/3 частини квартири, сплативши за неї грошові кошти. За час їх спільного життя квартира істотно збільшилася у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що підтверджується збільшенням втричі її інвентаризаційної вартості; тому вона є спільним майном подружжя. Вказує, що в 2013 році вони з чоловіком придбали спірний автомобіль за спільні кошти, оскільки обоє працювали. Зазначений автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні ОСОБА_2, її представник та предсавник ОСОБА_5 підтримали свої апеляційні скарги, які просять задовольнити, проти апеляційний скарг опонентів заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає відхиленню, апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Здійснюючі правосуддя у цивільних справах, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. ( ст.4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири № 6 у будинку № 19 на вулиці Голубовича у м.Львові в порядку спадкування за законом після смерті 1 лютого 2015 року ОСОБА_9 цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що квартира №56 6 у будинку № 19 на вулиці Голубовича у м.Львові перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що стверджується свідоцтвом про право власності № 13045-3 від 10 березня 1998 року та витягом з реєстру прав власності № 967526 від 10 липня 2003 року (т.1 а.с.12,13).

21 липня 2003 року ОСОБА_2, яка діяла у своїх інтересах та інтересах на той час неповнолітньої ОСОБА_8, і ОСОБА_9 уклали договір про виділення часток у цій квартирі. За умовами укладеного договрру за кожним із співвласників визнано по 1/3 частині квартири (т.1 а.с. 185)

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2003 року ОСОБА_2 і ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_9 купив 2/3 частини зазначеної вище квартири. За умовами п.5 даного договору купівлі-продажу продаж 2/3 частин квартири вчинено за 6 822 грн., які покупець сплатив продавцям повністю ще до підписання цього договору (т.1 а.с.14).

9 серпня 2003 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 (т.1 а.с.10).

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Аналогічна позиція містилася у ст.4 Закону України «Про власність», який був чинним на час укладення оспорених угод про виділ часток та купівлю-продаж квартири, та підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Визначеними в Конституції України та ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених законом; захист права власності, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до засад, закріплених у законодавстві, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 12 Закону України «Про власність», ст.328 ЦК України).

Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який був чинним на час укладення оспорених договорів, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 334 чинного ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори). Аналогічна позиція щодо угод міститься у ст.41 ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до п. 3 ст.3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплати за нього певну грошову суму.

З договору про виділення часток у квартирі від 21 липня 2003 року (т.1 а.с.185) вбачаєься, що сторонпи домовились про визначення за кожним із співвлансинків по 1/3 частині належної їм квартири (п.1); подальше користування та розпорядження квартирою буде здійснюватись ними з дотримання законодавсва про спільну часткову власнсть (п.5).

У договорі купівлі-продажу спірної квартири його сторони обговорили істотні умови, чітко визначили предмет і природу договору, ціну продажу, обовязки сторін після укладення договору. У п.5 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець сплатив продавцям 6 822 грн., за які продано квартиру, до підписання договору (т.1 а.с.14). Покупець зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, що стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.15). Після продажу продавці звільнили квартиру, припинивши свою реєстрацію в ній. ОСОБА_2 ствердила, що в кваартирі після укладення шлюбу проживав син з дружиною. Продавці мали право відчужувати належні їм частини квартири. Договір посвідчено нотаріально. Сторонам договору розяснено правову природу договору купівлі-продажу.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Підстави недійсності угод наведено у главі 3 ЦК Української РСР. Позивач ОСОБА_2 не довела належими та допустимими доказами, що сторони договорів не мали наміру створити правові наслідки, передбачені договрами.

Відповідно до ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Враховуючи наявні в справі докази, колегія суддів вважає доведеним, що на час укладання оспорених договорів виділення часток у квартири та купівлі-продажу такої, волевиявлення сторін правочину (як зовнішній прояв волі) відповідало внутрішній волі сторін.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до чинного на час укладення оспорених договорів цивільного законодавства головним елементом угоди є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору (постанова Веровного Суду України № 6-133цс12 від 14 листопада 2012 року).

Окрім того, позивач ОСОБА_2 оспорила договори виділення часток у квартирі та купівлі-продажу в повному обємі, хоч власником квартири і стороною договору поряд з нею була і ОСОБА_8, яка на час звернення ОСОБА_2 з позовом досягла повноліття і самостійно вимог не заявила. Докази про те, що ОСОБА_8 уповноважувала ОСОБА_2 здійснювати представницво її інтересів, відсутні. Підстави для визнання оспорених договорів недійсними відутні.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про зобовязання Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яке здійснює повноваження у сфері реєстрації у м.Львові, здійснити реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру № 6 у будинку № 19 на вулиці Голубовича у м.Львові, суд вірно виходив з того, що така є похідною від вимог про відмову у визнанні недійсними договорів про виділення часток у квартирі та купівлі-продажу квартири, визнанні права власності на квартиру.

З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

1 лютого 2015 року ОСОБА_9 помер (т.1 а.с.39).

Встановлено, що спірна квартира на час смерті ОСОБА_9 належала померлому на праві власності.

Сторони належать до спадкоємців першої черги (мати і дружина). Вони обоє у визначений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідно до статей 1222,1223,1258 та 1261 ЦК України спадкоємці вправі оформити свої права на спадкове майно в органах нотаріату. Відтак, колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування. Суд не вирішив питання щодо іншої ? частини цієї квартири, не врахував, що існує інший порядок оформлення спадкових прав.

З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення в цій частині підялягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Є встановленим, що автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний 15 березня 2013 року. Реєстрацію права власності на автомобіль проведено за ОСОБА_9, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САО № 783211 (т.1 а.с. 40). На час придбання автомобіля ОСОБА_9 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. Тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним може бути визнаний правочин, який не відповідає вимогам закону.

Докази того, що насправді покупцем автомобіля є ОСОБА_2, яка стверджує, що за рахунок її коштів укладено договір купівлі-продажу автомобіля, не надані. Договір купівлі-продажу автомобіля не оскаржений. Відтак, покупцем автомобіля був ОСОБА_9

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчаня, ведення домашнього господарства, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальні користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_5 Належні та допустимі докази на підтвердження доводів ОСОБА_2, що вона надавала кошти синові для придбання автомобіля, відсутні.

Враховуючи вимоги чинного цивільного та сімейного законодавства в частині регулювання режиму спільної сумісної власносі на майно, належить виходити із рівності часток подружжя на спільне майно, оскільки інше не встановлено.

ОСОБА_5 також належить ? частина від половини спірного автомобіля в порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_9 відповідно до ст.ст.1222,1223,1258,1261 ЦК України. Відтак, ОСОБА_5 належить право власності на ? (? + ?) частини спірного автомобіля.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову щодо визнання квартири спільною сумісною власністю на підставі ст.ст. 25 КпШС і 62 СК України, з огляду на те, що така придбана до укладення шлюбу, а посилання ОСОБА_5 на те, що квартира за час шлюбу істотно збільшилась у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, суд вірно не взяв до уваги; оскільки позивачем ОСОБА_5 не надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження таких доводів. Подані суду квитанції (т.1 а.с.46-57) не стверджують про істотне збільшення вартості квартири і звязку між істотним збільшенням вартості квартири з проведеним ремонтом. Сам факт проведення ремонтно-будівельних робіт не свідчить про істотні збільшення вартості квартири та не вказує у якій саме частці істотно збільшилася її вартість. Вартість квартири на час її придбання і на час відкриття спадщини не визначалася. Доказування не може ґрунтуватся на припущеннях.

Розподіл судових витрат судом першої інстанції проведено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, п.1, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири № 6 у будинку № 19 на вулиці Голубовича у м.Львові в порядку спадкування за законом після смерті 1 лютого 2015 року ОСОБА_9, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: