Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/3654/16 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/1077/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з позовом в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовну заяву обґрунтовувала тим, що з 1998р. перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_7 30.01.2002р. вона з ОСОБА_7 за спільні кошти придбали 12/25 часток будинковолодіння АДРЕСА_1. За проханням ОСОБА_7 будинок було оформлено на його матір - ОСОБА_2 шляхом укладення договору дарування на її ім'я від імені колишніх власників будинку. В вересні 2002р. між нею та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом РАЦС Запорізького обласного управління юстиції (актовий запис № 949). 19.12.2002р. з дозволу ОСОБА_2 як власника будинку вона зареєструвала своє місце проживання в будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі з ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_4, який також був зареєстрований у вказаному будинку з моменту народження. В 2003р. ними була знесена стара будівля вказаного домоволодіння та збудовано новий будинок, в який вони заселилися у 2007р. В подальшому рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2011р. шлюб між нею та ОСОБА_7 було розірвано, після чого вона з сином ОСОБА_4 продовжувала мешкати в будинку.

В травні 2016р. їй стало відомо, що ОСОБА_2 здійснила продаж будинку, уклавши 01.04.2016р. договір купівлі-продажу будинку із ОСОБА_5 Вважає, що ОСОБА_2, знаючи про те, що в будинку зареєстрований малолітній онук ОСОБА_4, який набув право користування зазначеним будинком з моменту народження, надала неправдиві відомості або ввела в оману покупця будинку і нотаріуса, що не мається прав малолітніх дітей на цей будинок. Ні у неї, ні у сина ОСОБА_4 не має іншого житла, право користування яким би мав її малолітній син. Укладання договору купівлі-продажу будинку його бабусею ОСОБА_2 без попередньої згоди органів опіки та піклування порушує права її малолітнього сина. Зважаючи на вказані обставини, просила визнати недійсним з цих підстав договір купівлі-продажу спірного будинку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2016 року позов задоволено.

Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 01.04.2016р. реєстраційний № 607, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - визнано недійсним.

Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 275,60 грн. з кожної.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач, перебуваючи з 06.06.2002р. в шлюбі з ОСОБА_7, 19.12.2002р. вселилась та була зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є її свекров ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та її чоловіка ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_4 (а.с.9), який також був зареєстрований за вказаною адресою (а.с.14,15).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2011р. шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.10).

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу колишнє подружжя та їх дитина залишились проживати у спірному житловому будинку, але в подальшому позивач з дитиною виїхала з будинку.

01.04.2016р. ОСОБА_9 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного будинку, покупцем за яким виступала ОСОБА_5 (а.с.11-13).

В позовній заяві, поданій в інтересах дитини - сина ОСОБА_4, якому на час продажу будинку було 12 років, ОСОБА_3 вказувала, що цей будинок є єдиним її житлом та житлом її малолітнього сина, тому його продажем були порушені інтереси дитини та вимоги закону щодо відчуження такого майна без згоди органу опіки та піклування. З цих підстав просила визнати недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу житлового будинку

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції визнав, що матеріалами справи підтверджено той факт, що позивач та її малолітній син були зареєстровані в спірному будинку на момент його продажу за оспорюваним правочином та мали право користуванням ним, а їх відсутність носила вимушений характер, і тому відчуження будинку відбулось з порушенням вимог ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», що є підставою для визнання у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України такого правочину недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що судом були неправильно

встановлені обставини щодо наявності у малолітнього ОСОБА_4 права користування спірним будинком, оскільки ОСОБА_3 в квітні 2013р. добровільно виїхала разом з сином з будинку і проживала весь цей час в іншому місці, а реєстрація дитини в спірному будинку сама по собі не є доказом наявності у нього права користування житловим приміщенням. Вважає, що, оскільки сторони за договором купівлі-продажу не є батьками (усиновлювачами) ОСОБА_4, то порушень з їх боку статті 203 ЦК України при укладенні договору в частині неотримання згоди органу опіки та піклування не відбулось. Крім того, зазначає, що за практикою Європейського суду з прав людини положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захищення не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Дослідивши вказані доводи, колегія вважає їх необґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент народження ОСОБА_4 обоє його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.9) проживали та були зареєстровані за адресою спірного будинку (а.с.8,14,15,16,67-68), а отже і місце проживання малолітнього ОСОБА_4 є той же спірний житловий будинок, який є власністю його бабусі ОСОБА_2

На час розлучення батьків за рішенням суду від 04.04.2011р. малолітньому ОСОБА_4 було 8 років, та батьки не визначали місце його проживання з кимось із них конкретно, але всі вони продовжували мешкати у спірному будинку.

В подальшому у 2013р. ОСОБА_3 вимушена була покинути спірний будинок через неправомірну поведінку ОСОБА_7, тобто з поважних причин.

Всі вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016р., яке залишено без зміну ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення ( а.с. 89-91, 113-114).

Так, цим рішенням було встановлено той факт, що позивач та її чоловік ОСОБА_7 вселилися у спірний будинок та зареєстрували своє постійне місце проживання в ньому зі згоди власника будинку ОСОБА_2 як члени сім'ї - син та невістка в 2002р. Після народження сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 він також був зареєстрований у вказаному будинку.

Отже, рішеннями судів встановлено, що ОСОБА_3 свого часу вселилась до будинку як член сім'ї власника житла та зі згоди власника ОСОБА_9, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання. Відтак, позивач та її малолітній син на законних підставах набули права користування цим будинком (сервітут), яке збереглось за нею і дитиною у зв'язку з поважністю причин їх відсутності у цьому житлі.

Цими ж рішеннями встановлено, що позивач з дитиною покинула житлове приміщення у зв»язку з протиправною поведінкою відносно неї колишнього чоловіка ОСОБА_7, про що свідчили неодноразові звернення до органів внутрішніх справ, а їх тимчасовим притулком було соціальне житло, надане тимчасово КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» як особам, що опинились в складних життєвих умовах через відсутність власного житла.

На підставі вказаних обставин судами було визнано наявним порушення прав позивача ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4, яке захищено шляхом їх вселення в спірний житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Калініна/Столярна буд. 63/20.

Відповідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

З пояснень представника позивача ОСОБА_11 слідує, що це рішення про вселення ОСОБА_3 з сином до спірного будинку є фактично виконаним.

Таким чином, рішеннями судів встановлено право ОСОБА_3 і її сина на користування спірним будинком як єдиним житлом, а отже повторному доведенню ці обставини не підлягають.

І цими встановленими іншим рішенням суду обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності права користування у малолітнього ОСОБА_4 її будинком як єдиним житлом, а також її доводи щодо втрати такого права у зв»язку з непроживанням у будинку з 2013р.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Остапенко С.Л. та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_13 наголошують на тому, що на теперішній час позивач та її син перебувають в м. Києві та не мешкають у спірному будинку, тому фактично захищено примарне право ОСОБА_4 на користування цим будинком.

Проте ці ствердження також не спростовують висновків суду, оскільки на момент продажу будинку за рішенням суду ОСОБА_4 разом з матір»ю був вселений в будинок на виконання рішення суду, а на момент звернення до суду потребував житла в м. Запоріжжі.

Той факт, що в ході розгляду справи ОСОБА_4 вступив до спортивно-навчального інтернату у м. Києві для навчання протягом 2016-2017рр. у 8-9 класі, не свідчить про втрату ним цього права користування, оскільки в такому разі право користування житловим приміщенням зберігається за ним як тимчасово відсутнім з поважних причин.

З оспорюваного договору купівлі-продажу відслідковується, що продавець ОСОБА_2 засвідчує, що прав користування житловим будинком у третіх осіб не має. В п.14 цього договору також зазначено продавцем, що вчинення цього договору не суперечить правам та інтересам малолітніх дітей, що малолітні діти не мають права користування відчужуваним житловим будинком (а.с.12).

Тому нотаріусом і не було дотримано вимог закону щодо отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження будинку, право користування у якому належить малолітньому ОСОБА_4.

Разом з цим, суд за матеріалами справи правильно встановив, що ОСОБА_2 на час продажу було достеменно відомо про наявність у онука права користування спірним житловим будинком, вона 31.03.2016р. приймала участь у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області, у якому було прийнято рішення та оголошено його резолютивну частину, відповідно до якої визнано наявним право користування спірним житловим будинком у малолітнього ОСОБА_4 та вселено його до будинку (а.с.92-93).

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-

якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом України від 22.02.2012р. № 296/5, з метою перевірки відсутності прав малолітньої дитини на користування відчужуваним житловим будинком, нотаріус повинен вимагати подачі довідки про склад сім'ї уповноваженого органу з питань місця проживання. У разі виявлення, що право власності або користування відчужуваним житловим будинком мають малолітні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладені спірного договору, відповідачем була надана нотаріусу будинкова книга, копія якої знаходиться в матеріалах справи ( а.с.63-68). Довідку про склад сім'ї щодо зареєстрованих за адресою відчужуваного будинку осіб в документах, які надавались нотаріусу відчужувачем ОСОБА_2 при укладені договору купівлі-продажу спірного будинку 01.04.2016р., надано не було.

Відповідно до матеріалів справи (а.с.45) до органу опіки та піклування Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради звернень щодо надання попереднього дозволу на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, не надходило.

За таких обставин, колегія визнає правильними висновки суду про те, що продаж нерухомості відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, тому спірний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України і на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини.

До цих висновків суд дійшов із урахуванням правових позицій, висловлених у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-396цс15 та від 16.09.2015р. у справі № 6-392цс15, яка відповідно до вимоги статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія вважає, що суд правильно захистив права малолітнього ОСОБА_4, які не є примарними та теоретичними, як помилково вважає апелянт, оскільки визнані попереднім судовим рішенням, яке набрало законної сили. Тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія не вбачає, у зв»язку з чим у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: