Провадження № 6/760/109/17
В справі № 760/1293/17-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Бугайчука О.Р.

заявника- Гавриліва А.В.

представника стягувача- ОСОБА_6

представника боржника - ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва А.В. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, суд

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гаврилів А.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 до виконання ним боргових зобов»язань за виконавчим документом, виданим судом.

Посилається на те, що на виконанні у Відділі знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва, виданого 29 жовтня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2 965 553, 60 гр. боргу, 257 671, 05 гр. процентів та судових витрат.

04 жовтня 2016 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, якою боржнику встановлено 7-ми денний строк для самостійного виконання та направлено за місцем його проживання.

21 жовтня 2016 року винесена постанова про накладення арешту на кошти боржника, яка була направлена в банківські установи та сторонам виконавчого провадження.

Рішення суду боржником у добровільному порядку не виконано.

Державним виконавцем на виконання вимог Закону України « Про виконавче провадження» направлені запити в банківські установи з метою відшукання коштів боржника, сервісні центри МВС України з метою відшукання транспортних засобів, Головне управління Держгеокадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

З отриманих відповідей вбачається, що майна, на яке можливо звернути стягнення, за боржником не зареєстровано.

За повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17 січня 2017 року ОСОБА_3 перетинав державний кордон України.

Виходячи з цього, вважає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, не виконує вимоги державного виконавця, а тому просить задовольнити подання.

Крім того, державний виконавець у судовому засіданні пояснив, що виконавче провадження з виконання даного рішення суду відкривається уже повторно, представник боржника знайомився з матеріалами виконавчого провадження, однак будь-яких дій, направлених на виконання рішення суду, боржник не вчиняє, що свідчить про його ухилення від виконання рішення суду.

Представник стягувача в судовому засіданні подання підтримав.

Зазначив, що рішення суду було ухвалено більше 4-х років тому, за цей час боржник не вчинив жодних дій, які б свідчили про його бажання та намагання виконати рішення суду та повернути борг.

Більше того, після рішення суду боржник з дружиною в судовому порядку поділили майно, однак від його реєстрації боржник ухиляється, що не дає можливості звернути на нього стягнення.

Це підтверджено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва за позовом дружини боржника, якою факт ухилення боржника від виконання рішення суду підтверджено.

Звернув увагу суду на те, що це повторне звернення стягувача за виконанням рішення суду до органів виконавчої служби, однак протягом тривалого часу його інтереси не можуть бути захищені.

Представник боржника в судовому засіданні проти задоволення подання заперечував.

Зазначив, що боржник не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження і не міг оскаржити її до суду.

Крім того, він є пенсіонером, за своїм матеріальним становищем не може погасити борг і ніяких дій, які б свідчили про ухилення його від виконання рішення суду, державним виконавцем не наведено.

Вважає, що обмеження його в праві виїзду за кордон є порушенням його прав і просить відмовити в задоволенні подання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення подання, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень в Україні покладено на Державну виконавчу службу, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України « Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавче провадження з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2 965 553, 60 гр. боргу, 257 671, 05 гр. процентів та судових витрат.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яка направлено за місцем його проживання.

21 жовтня 2016 року винесена постанова про накладення арешту на кошти боржника, яка була направлена в банківські установи та сторонам виконавчого провадження.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, рішення суду боржником у добровільному порядку не виконано.

Державний виконавець суду пояснив і це підтвердили сторони, що це повторне звернення стягувача до органів виконавчої служби за виконанням рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з даною нормою закону та ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

З даної норми закону випливає, що таке обмеження може мати місце лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Як зазначено вище, виконавче провадження №287/11 від 04 жовтня 2016 року є другою спробою стягувача виконати рішення суду від 22 травня 2012 року.

24 травня 2016 року виконавчий документ повертався стягувачу на підставі ст.47 Закону України « Про виконавче провадження».

23 листопада 2016 року представник боржника знайомився з матеріалами виконавчого провадження, однак жодних дій після цього, направлених на виконання рішення суду, боржник не вчинив.

Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

В розумінні вимог даного закону ухиленням від виконання зобов»язання, покладеного на боржника рішенням суду, є такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

Сам по собі факт невиконання рішення суду не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З постанови державного виконавця від 24 квітня 2015 року про передачу майна стягувачу вбачається, що стягувачу в рахунок погашення боргу було передано ? частину автомобіля марки GNC, модель HUNNER, належного боржнику.

Представник стягувача в судовому засіданні пояснив, що стягувач не може зареєструвати своє право власності на частину автомобіля в зв»язку з неявкою боржника, присутність якого для цього є обов»язковою.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року за позовом дружини боржника ОСОБА_5 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві , де 3-ми особами виступали стягувач та боржник, встановлено, що боржник та його дружина умисно ускладнюють виконання рішення суду, ускладнюють здійснення виконавчого провадження та штучно створюють умови, за яких виконання судового рішення, яке набрало законної сили, стає неможливим.

Дана постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року.

Даними судовими рішеннями встановлено факт ухилення боржника від виконання ухваленого судом на користь стягувача рішення.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що боржник ОСОБА_3 своїми діями ухиляється від виконання боргових зобов»язань перед стягувачем ОСОБА_4, його дії та бездіяльність свідчать про те, що такі дії його є свідомими.

Посилання представника боржника на те, що останній є пенсіонером і за своїм матеріальним становищем не може погасити суму боргу не можуть прийматися до уваги, оскільки, з точки зору ст.14 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30 червня 2009 року, обов»язковість рішення суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя.

На це ж посилається і Європейський Суд з прав людини в рішеннях «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії».

Суд також вважає, що посилання представника боржника на норми Конституції України та гарантії, встановлені нею, на свободу пересування не можуть прийматися до уваги і не можуть свідчити про обмеження прав боржника, оскільки як він, так і стягувач є рівними перед законом і мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативними актами, на захист своїх інтересів державою.

Керуючись ст. ст. 10 ч.2, ч.3 ст.61, 377-1 ЦПК України, ст.18 Закону України « Про виконавче провадження», ст. ст.6 - 8 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, суд

У Х В А Л И В :

Подання задовольнити.

Тимчасово обмежити боржника ОСОБА_3, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, прож. в АДРЕСА_1 в праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов»язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2012 року про стягнення боргу в розмірі 2 965 553, 60 гр. та 257 671, 05 гр. процентів.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: