Номер провадження: 22-ц/785/178/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21.02.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим номером 50, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 243,60 грн. в рівних частках.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі з огляду на наступне.

Так, приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, не набувши права власності на 1/2 частини майна, не набув права і на його відчуження, тому відповідно він не мав підстав для укладення договору дарування.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з наступних підстав.

Так, відповідно обставин справи на підставі договору дарування від 11.06.2011 року позивач отримав в дар ? частини квартири АДРЕСА_2 (а.с.6).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року було задоволено позов ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 170621 грн. 66 коп., припинено право ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири № 6 , по вул. Нікітіна буд. 73 м.Одеси у праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.8-10) .

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 17.02.2014 року ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на частину квартири, належну ОСОБА_3

21.02.2014 року ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_3 своїй доньці ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим номером 50.

Тому, враховуючи, що рішення апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року було виконано лише частково, оскільки за заявою позивача 04.02.2014 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого 28.01.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації , позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати суд укладений договір дарування фіктивним відповідно ст..234 ЦК України, оскільки договір дарування було укладено з метою невиконання рішення суду в частині виплати компенсації, та спірна квартира знаходилась під арештом, який був накладений державним виконавцем.

Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивні правочини є правочинами, які не можуть бути безпосередньо віднесені ні до нікчемних, ні до оспорюваних. Ці правочини близькі до оспорюваних, але на відміну від оспорюваних, які можуть визнаватися недійсними судом, вони визнаються судом недійсними за умови підтвердження допущених порушень вимог закону. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла «про людське око», а інша сторона намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна визнати фіктивним. Фіктивний правочин є недійсним. Проте, оскільки сторони не вчиняють ніяких дій по здійсненню фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування якихось інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» (п.24) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За приписами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину матеріали справи не містять.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18094006 від 21.02.2014 року, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.02.2014 року.

Таким чином, сторони досягли згоди відносно усіх істотних умов договору, обдарована фактично прийняла ключі , документи від квартири і саму квартиру, оскільки з того періоду постійно в ній проживає, самостійно здійснює ремонт в квартирі, оплачує комунальні послуги. Право власності у ОСОБА_2 на квартиру виникло, оскільки зареєстроване в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджує намір та факт створення правових наслідків, а саме: перехід права власності.

Крім того, факт того, що ОСОБА_2 фактично прийняла в дар квартиру підтверджується заявами сусідів відповідачки від 25.09.2014 року, в яких вони підтверджують, що відповідачка проживає в спірній квартирі ще з листопада 2013 року.

Згідно до довідки про склад сімї та прописку №1685 від 24.09.2015 року, ОСОБА_2 проживає та зареєстрована з 15.01.2015 року за адресою: АДРЕСА_5.

Також, у позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що спірним договором дарування порушено права позивача як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки на момент укладення спірного договору дарування був наявний арешт на квартиру АДРЕСА_4, накладений 24.03.2014 року старшим державним виконавцем 2-го Суворовського ВДВС ОМУЮ ОСОБА_6

Проте, дане твердження повністю спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений раніше, а саме 21.02.2014 року.

У звязку з цим, на момент накладення арешту державним виконавцем, тобто станом на 24.03.2014 року, власником квартири АДРЕСА_4 була ОСОБА_2, право власності якої виникло 21.02.2014 року, тобто з моменту державної реєстрації.

Більш того, рішенням Суворовського районного суду міста ОСОБА_6 від 10.03.2015 року по цивільній справі №523/17858/14-ц позовну заяву ОСОБА_2 до другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про зняття арешту було задоволено в повному обсязі. Знято арешт з квартири АДРЕСА_6, який був накладений 24.03.2014 року постановою державного виконавця другого Суворовського ВДВС ОМУЮ ОСОБА_6

При цьому, даним рішенням було встановлено, що право власності ОСОБА_2 виникло раніше, аніж був накладений арешт державного виконавця, а тому, підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_7 не було, оскільки на момент накладення арешту дана квартира не належала на праві власності боржнику ОСОБА_4, а належала на праві власності ОСОБА_2.

Вказане рішення суду набрало чинності 24.03.2015 року.

Крім того, договір дарування квартири АДРЕСА_4 жодним чином не порушує права позивача як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки у боржника ОСОБА_4 є інше майно, успадкований житловий будинок, розташований за адресою с. Кубанка вул. Шевченко 62-а Комінтернівського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.09.2011 року, якого достатньо для погашення компенсації.

Слід, також, зазначити, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції ї вийшов за межі позовних вимог дійшовши висновку про недійсність договору дарування на підставі ст. 364 ЦК України , оскільки позивачем таких вимог не заявлялось.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За встановлених обставин, колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_7