Справа № 308/1292/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики.

За ухвалою від 21.02.2017 судом було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подана до суду заява про забезпечення позову, за якою він просить суд накласти арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 в межах суми заборгованості у розмірі 300 000,00 грн. Заборонити ОСОБА_2 та будь яким іншим особам відчужувати, обтяжувати у будь який спосіб, передавати іншим особам майно, яке належить ОСОБА_2 в межах суми заборгованості в розмірі 300 000,00 грн.

В обґрунтування заяви заявник зазначив, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача, так як останній до винесення рішення суду може відчужити своє майно, за рахунок продажу якого позивач міг би отримати назад позичені відповідачу кошти.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як зазначено у п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Розглянувши подану позивачем заяву та матеріали справи суд дійшов до наступних висновків.

Матеріали справи дійсно містять розписку, видану ОСОБА_2 на імя ОСОБА_1, з якої вбачається, що 01.07.2014 року позичила грошові кошти у сумі 300 000,00 грн., які зобовязався повернути останньому до 01.07.2015 року шляхом одноразового платежу.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно

від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що специфіка доказування у зазначеній категорії справ, фактично встановлює достатність подання лише розписки, оформленої належним чином на підтвердження наявності боргу.

Проте суду не надано оригінал розписки від 01.07.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Крім того, позивачем суду не доведено будь якими доказами, наявність у відповідача рухомого та нерухомого майна, а також той факт, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відтак суд дійшов висновку, що зазначена заява ґрунтується лише на припущеннях, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача, так як останній до винесення рішення суду може відчужити своє майно, за рахунок продажу якого позивач міг би отримати назад позичені відповідачу кошти. Позивач навіть не звертався до відповідача за отриманням позичених коштів, відтак на цей час відсутні підстави для задоволення зазначеної заяви та забезпечення позову у такій спосіб.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 210, 293 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Н.В. Дергачова