АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Красвітної Т.П., при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 02 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (треті особи: Управління Держземагенства у м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області, ОСОБА_3) про визнання недійсними рішення та державного акту,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бабушкінського райсуду м. Дніпропетровськ від 02.02.2016р. у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення про передачу у приватні власність ОСОБА_3 земельної ділянки та про визнання державного акту на ім'я останнього відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

У період шлюбу подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 27.06.1996р. на ім'я ОСОБА_3 придбано житловий будинок площею 25,6кв.м. з господарськими спорудами, розміщений на земельній ділянці комунальної власності площею 532 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1159 від 18.06.1998р. на підставі Декрету Кабінету міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» у приватну власність ОСОБА_3 безоплатно передано земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,05267 га у якості присадибної земельної ділянки (а.с.70-74). На підставі вказаного рішення 23.07.1998р. на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Д*015250, яким засвідчено факт передачі земельної ділянки площею 0,05267 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.9).

На вказаній земельній ділянці згідно рішення виконавчого комітету від 23.01.1998р. подружжям ОСОБА_3 побудовано житловий будинок загальною площею 267кв.м., який прийнято в експлуатацію 25.06.2004р. (а.с.8,12,13).

Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровськ від 14.10.2008р. (а.с.11).

Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 11.11.2011р., додатковим рішенням того ж суду від 13.01.2012р. та ухваленим у результаті їх перегляду рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р. вирішено цивільну справу про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зокрема, про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 з визнанням за кожним із подружжям по ? його частині з виділом вказаних частин у натурі. У поділі земельної ділянки відмовлено (а.с.12,13).

ОСОБА_2 оспорювала рішення виконавчого комітету міської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3, посилаючись на те, що земельна ділянка мала бути передана у власність їм обом як членам сім'ї.

Відповідно до вимог ст.6 ЗК України 1992 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, у тому числі, безоплатно для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). За вимогами ст.ст.10,17 цього Кодексу та п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передача земельних ділянок у власність відноситься до компетенції міських Рад у галузі регулювання земельних відносин, а розгляд вказаного питання здійснюється на підставі заяви громадянина з прийняттям відповідного рішення у місячний строк.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у передбаченому законом порядку із заявою про передачу земельної ділянки у власність до міської ради звернувся лише ОСОБА_3, на ім'я якого було оформлено придбаний у період шлюбу з ОСОБА_2 житловий будинок. ОСОБА_2 з відповідною заявою до міської ради зверталась. У зв'язку з цим міською радою обґрунтовано прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення міської ради та державного акту на ім'я ОСОБА_3 за їх необгрунтованістю.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду першої інстанції безпідставні, оскільки ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять доказів про те, що рішення міської ради постановлено з порушенням діючого законодавства. Доказів тому, що з відповідною заявою про передачу у власність земельної ділянки до міської ради, крім ОСОБА_3, зверталась і ОСОБА_2 ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять. Як рішення міської ради, так і державний акт про право на земельну ділянку видані на ім'я ОСОБА_3 у 1998 році, у період шлюбу ОСОБА_2 не оспорювались і приводом до виникнення спору стало не саме рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 Спір фактично виник лише у зв'язку з поділом житлового будинку та земельної ділянки внаслідок розірвання шлюбу подружжя у 2008 році. Так, і позовні вимоги, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до її незгоди з ухваленими рішеннями судів про відмову у задоволенні її позову про поділ майна подружжя в частині спірної земельної ділянки. При цьому вказані рішення, якими одночасно набутий у період шлюбу житловий будинок визнано сумісною власністю подружжя, а земельна ділянка, надана для обслуговування цього ж будинку, такою власністю не визнана, ОСОБА_2 не оскаржила та фактично з ними погодилась. Разом з тим, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, дійсно є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Однак, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає у них як учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає і при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Тобто, в силу ст.ст.22, 24 КпШС України якщо у подружжя виникла спільна сумісна власність відносно житлового будинку, для обслуговування якого виділена у власність земельна ділянка, то у подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Відносно вирішення вказаних питань судова практика судів вищих інстанцій є однозначною, сталою та не зводиться до визнання незаконними рішень органу місцевого самоуправління щодо надання земельної ділянки у власність одному із подружжя. Однак, ОСОБА_2, при посиланні на порушення свого права на землю, обрано такий спосіб судового захисту, який фактично не забезпечує поновлення цього права. Крім того, оспорюючи державний акт про право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_3, останній до участі у справі у якості відповідача залучений не був. Між тим, вказана позовна вимога стосується правовстановлюючого документу ОСОБА_3, а тому безпосередньо впливає на його права та інтереси.

Враховуючи наведене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: Пономарь З.М. Бараннік О.П. Красвітна Т.П.