АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Крижанівська Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_5, (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (далі - відповідач або КМУ), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 8 831,56 грн. майнової шкоди та 200 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 27.08.2004 на автодорозі м. Павлоград - с. Веселе невстановлена особа, керуючи невстановленим автомобілем скоїла на нього наїзд внаслідок чого йому були завдані тілесні пошкодження. 28.08.2004 СВ Павлоградського MB УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа № 35042431 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 18.10.2004 досудове розслідування було зупинене на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням особи, яка скоїла злочин. Після вчинення злочину позивач неодноразово проходив лікування та витратив 8 831,56 грн. Оскільки особи, які вчинили кримінальне правопорушення не притягнуті до кримінальної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача та його користь майнову та моральну шкоду (а.с. 2-5).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2016 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 172, 173).

В апеляційній скарзі позивач Руденко А.І. та його представник, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказують, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність закону, який би передбачав відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, оскільки таке відшкодування прямо передбачено ст.ст. 1177, 1207 ЦК України (а.с. 175, 176).

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності належних правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 28.08.2004 СВ Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа № 35042431 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В постанові вказано, що 27.08.2004 у вечірній час на автодорозі м. Павлоград - с. Веселе в районі ПЧ № 5 невстановлений автомобіль під керуванням невстановленої особи скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5, в наслідок чого останньому були спричинені тілесні ушкодження.

18.10.2004 досудове розслідування по вказаній кримінальній справі зупинене на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням особи, яка скоїла злочин.

Правовими підставами для задоволення заявлених вимог позивач вказував ст.ст. 1177, 1207 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Вказана стаття у цій редакції була введена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення законодавства у відповідність з Кримінальним процесуальним кодексом України» від 16.05.2013 № 245- VІІ.

До внесення змін до ЦК України Законом України від 16.05.2013 № 245-VІІ діяла редакція ст. 1177 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом.

Статтею 1207 ЦК України також передбачено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом.

Отже, завдана шкода підлягала відшкодуванню державою за умови, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення є одним із елементів складу кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 2 КК України).

Відсутність одного з елементів складу кримінального правопорушення виключає кримінальне провадження, у зв'язку з чим воно підлягає закриттю (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проте, ст. 1177 ЦК України у редакції до 16.05.2013 не передбачалось відшкодування моральної шкоди, а тому доводи позивача щодо необхідності стягнення моральної шкоди з відповідача у зв'язку з не встановленням особи, яка вчинила злочин, є безпідставними.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що відповідного закону, який би передбачав відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, на даний час не прийнято, як і не визначено законодавцем випадки та порядок компенсації потерпілому шкоди за рахунок Державного бюджету України.

З урахуванням викладеного у суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для задоволення заявлених позивачем вимог.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, а відтак доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом Руденка Андрія Івановича до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

Г.В.Крижанівська