Категорія 57Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В.,Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Посилається на те, що згідно договору фінансового лізингу №003864 від 09 квітня 2016 року з додатками, укладеного між ним позивачем (надалі - лізингоодержувач) та відповідачем (надалі - лізингодавець), предметом якого за п.п.1 ст.1 договору та у специфікації - додаток №2 є мінітрактор Dongfeng DF 244 D - вартістю 185 660,00 грн., лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1.7 ст.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу у розмірі 50%, адміністративного платежу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу, яка становить 3% від суми вартості предмету лізингу.

Після того як представником компанії був складений договір, лізингоодержувачу було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу. Вказаний платіж було здійснено позивачем ОСОБА_3 у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 75 000 грн., який зараховано згідно п.9.7 ст.9 договору як адміністративний платіж у розмірі 18 566,00 грн. та аванс у розмірі 56 434,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.533041843.1 від 09 квітня 2016 року.

13 квітня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до відповідача з вимогою розірвати укладений між ними договір фінансового лізингу №003864 від 09 квітня 2016 року та повернути йому сплачені кошти у сумі 75000, 00 гривень, що були сплачені ним на рахунок відповідача, оскільки йому стало відомо щодо недобросовісного надання відповідачем даних послуг, який достатньо скомпрометував себе на ринку лізингових послуг та заплямував свою репутацію.

Листом від 06.05.2016 року за вих. № 1889 відповідач повідомив позивача про розгляд його вимоги та про те, що умовами укладеного договору поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу, а 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору.

Позивач вважає, що вищезазначений договір фінансового лізингу від 09 квітня 2016 року має бути визнаний у судовому порядку недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки зміст даного правочину суперечить вимогам цивільного законодавства, так як містить несправедливі умови.

Просив, з урахуванням поданої ним заяви про зменшення розміру позовних вимог від 14.07.2016 року, визнати недійсним договір фінансового лізингу №003864 від 09 квітня 2016 року та стягнути з відповідача на його користь суму сплачену у рахунок авансового платежу у розмірі 42500,00 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу №003864 від 09.04.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», недійсним.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», , місцезнаходження якого за адресою: вул. Шовковична, 42-44, м. Київ, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, суму сплачену у рахунок авансового платежу в розмірі 42 500 (сорок дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі відповідач у справі товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні даного позову. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

До суду апеляційної інстанції представник скаржника - відповідача у справі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не з'явився, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Представник позивача у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що згідно договору фінансового лізингу №003864 від 09 квітня 2016 року з додатками, укладеного між позивачем ОСОБА_2 (надалі - лізингоодержувач) та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (надалі - лізингодавець), предметом якого за п.п.1 ст.1 договору та у специфікації - додаток №2 є мінітрактор Dongfeng DF 244 D - вартістю 185 660,00 грн., лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1.7 ст.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу у розмірі 50%, адміністративного платежу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу, яка становить 3% від суми вартості предмету лізингу.

Як пояснив представник позивача, після того, як представником компанії був складений договір, лізингоодержувачу було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу. Вказаний платіж було здійснено позивачем у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 75 000 грн., який зараховано згідно п.9.7 ст.9 договору як адміністративний платіж у розмірі 18 566,00 грн. та аванс у розмірі 56 434,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.533041843.1 від 09.04.2016 року, а тому даний договір фінансового лізингу від 09.04.2016 року має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки зміст даного правочину суперечить вимогам цивільного законодавства, так як містить несправедливі умови.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також Законом встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

За змістом п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Згідно з статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату.

Судом встановлено, що додаток №3 до спірного договору, який є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, а саме щодо визначення комісії за супроводження договору та лізингові періодичні платежі, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, підписано не було, що в свою чергу суперечить ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де зазначено, що розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Більше того, відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг №21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.

Разом з тим пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню.

Згідно п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

У відповідності до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавця за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Разом з тим, як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення договору, являється одноразовою платою при укладенні договору та становить відсоток від вартості предмета лізингу.

У відповідності до п.10.1 ст.10 договору лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (адміністративний платіж), цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

На думку суду першої інстанції, вищезазначений пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у встановленні стандартної форми договору.

Таким чином, проаналізувавши наведені умови договору вбачається, що складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Окрім того, пунктом 10.5 ст.10 договору передбачено, що у разі відмови лізингодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу протягом п'яти календарних днів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність у спірному договорі нечіткого визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надання лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

Також умовами договору передбачено право лізингодавця змінювати і розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно умовами договору для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

Так, у п.10.4 ст.10 договору передбачено, що за дострокову плату платежів лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10% від суми дострокового погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача.

В п.п.12.5, 12.6 ст.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому методи захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Таким чином, спірним договором передбачено лише захист інтересів лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції також виходив з того, що у зв'язку з відсутністю у відповідача відповідної ліцензії на здійснення господарською діяльністю у сфері фінансового лізингу, наявність у оспорюваному договорі умов, які в силу закону є недобросовісними, договір фінансового лізингу №003864 від 09.04.2016 року, укладений між сторонами, підлягає визнанню недійсним.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми у рахунок авансового платежу в розмірі 42 500 грн.

Також судом відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов правильного, законного та обґрунтованого висновку щодо задоволення даних позовних вимог.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України судом першої інстанції повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходив із того, що в спірному договорі фінансового лізингу №003864, який укладений між сторонами 09 квітня 2016 року нечітко визначені підстави зміни вартості платежів, розмір предмету лізингу, порядок перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надання лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Також умовами договору передбачено право лізингодавця змінювати і розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно умовами договору для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

В оскаржуваному позивачем договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), наведена формула для розрахунку лізингового платежу є занадто складною і незрозумілою, тривалість виплати лізингових платежів на момент підписання договору невідома, адміністративний платіж у розмірі 10 % від вартості транспортного засобу є невиправдано завищеним, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Також встановлено, що у договорі та додатку № 2 (специфікація), предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, а також відомості щодо продавця (постачальника) та ціни у грошовій одиниці України.

28 червня 2015 року набув чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» за яким всі фінансові послуги, у тому числі і фінансовий лізинг, підлягають ліцензуванню.

Згідно з п. 4 ч. 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, а тому відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу, що є самостійною підставою для визнання договору фінансового лізингу №003864 від 09 квітня 2016 року недійсним.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: