У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ключнікова ВалентинаОлексіївна, про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він після смерті своєї матері успадкував за заповітом квартиру АДРЕСА_1, у якій зареєстрований та проживає. Право власності на квартиру не оформив через відсутність коштів. Його колишня дружина, ОСОБА_5, запропонувала йому взяти на себе усі витрати по оформленню документів, отримавши від нього відповідну довіреність на представництво його інтересів. Крім того, вона разом з їх спільним сином, ОСОБА_4, запропонували йому довічне утримання взамін передачі ним права власності на вказану квартиру синові.

13 грудня 2011 року він підписав заздалегідь підготовлений текст довіреності, відповідно до змісту якої ОСОБА_5 мала право від його імені оформити спадщину, після чого укласти договір дарування спірної квартири на користь сина - ОСОБА_4 При цьому приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ключнікова В.О. роз'яснила йому, що вказаний договір нічим не відрізняється від договору довічного утримання, так як син за законом зобов'язаний утримувати непрацездатного батька і не може виселити його із квартири навіть у судовому порядку.

У подальшому з боку відповідача йому надавалася частково матеріальна допомога, проте з квітня 2015 року ОСОБА_4 став обмежувати його права у користуванні квартирою, не приймає участі в її ремонті та оплаті комунальних послуг, що робить проживання у ній фактично неможливим.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 вважав, що договір дарування є удаваним, а саме таким, що вчинений для приховання договору довічного утримання, який не виконується, а тому просив суд визнати його недійсним, поновивши при цьому пропущений з поважних причин строк звернення до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 5 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не надав належні та допустимі докази того, що укладений договір дарування спірної квартири є удаваним правочином й таким, що вчинений на приховання договору довічного утримання. При цьому суд відмовив позивачу у поновленні строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки жодних доказів поважності причин його пропуску позивачем не надано.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що матері позивача ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Згідно заповіту, складеного 23 березня 1995 року, ОСОБА_7 заповіла вищевказану квартиру ОСОБА_3

13 грудня 2011 року ОСОБА_3 підписав довіреність, відповідно до змісту якої він уповноважив ОСОБА_5 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх установах, підприємствах та організаціях з питань оформлення спадкових справ після померлої ОСОБА_7, реєстрації права власності у відповідних установах на успадковане майно, а також в подальшому подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4, в тому числі підписати договір дарування та виконати інші дії від його імені пов'язані із цією довіреністю. Довіреність видана строком на три роки і дійсна по 13 грудня 2014 року.

20 березня 2012 року ОСОБА_5 на підставі вказаної довіреності від імені ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір дарування спірної квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-133цс12 від 14 листопада 2012 року, № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом установлено, що після узгодження між ОСОБА_3 та ОСОБА_5умов укладеного договору, позивачу надавалась фізична та матеріальна допомога відповідачем, останній раз у серпні 2015 року.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, чи підтверджуються такі обставини потребою позивача у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Разом з тим суди також виходили з того, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності.

Проте суди не звернули уваги на таке.

У ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України, про що зазначено в судових рішеннях судами першої та апеляційної інстанцій.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик