РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16410/15-ц

пр. № 2/759/182/17

03 березня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Шум Л.М.

при секретарі: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Плодоовоч» про скасування наказу про звільнення з посади голови правління, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Позивачка у жовтні 2015 р. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі Протоколу № 40 від 14.03.2013 р. її призначено головою правління ПрАТ «ПЛОДООВОЧ», проте, 01.08.2015 р. їй стало відомо, що на підставі рішення Наглядової Ради від 31.07.2015 р. № 4, її звільнено з займаної посади за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. За весь час роботи вона виконувала покладені на неї обов'язки сумлінно та професійно та жодного разу не притягувалась до дисциплінарної чи будь-якої іншої відповідальності.

Далі позивачка вказує на те, що 01 серпня 2015 року вона з'явилась на підприємство, але на прохідній ПрАТ «Плодоовоч» у неї забрали перепустку і повідомили, що власник заборонив впускати її на територію, а згодом їй видали трудову книжку, в якій було зроблено запис, що її звільнено з посади Голови правління ПрАТ «Плодоовоч» на підставі рішення Наглядової Ради від 31.07.2015 року за №4 за власним бажанням, у зв'язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. З будь-якими іншими документами її ознайомлено не було.

Позивачка вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки жодної заяви про звільнення вона не писала, позивачку не ознайомлено з наказом про її звільнення та не повідомлено про проведення загальних зборів учасників ПрАТ «ПЛОДООВОЧ», при цьому, позивачка зазначила, що перебуває на пенсії за віком з 22.10.2004 р.

Також, позивачка зазначає, що при звільненні, відповідачем, в порушення ст. 47 КЗпП України, з нею не проведено повного розрахунку по заробітній платі.

Позивачка просить суд поновити строк позовної давності, який попущений нею, у зв'язку з незадовільним станом її здоров'я, пов'язаного з її звільненням, скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді голови правління ПрАТ «ПЛОДООВОЧ», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час роботи та за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні 21.11.2016 р. представник позивачки подала заяву про збільшення позовних вимог, в яких просила суд скасувати наказ про звільнення з посади ОСОБА_1, зобов'язати відповідача поновити останню на посаді голови правлення та стягнути середній заробіток за весь час перебування на посаді у період з 15.03.2013 р. по 31.07.2015 р. в розмірі 24 293,36 грн. та за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2015 р. по 21.11.2016 р. в розмірі 20 711,74 грн. (а.с. 85).

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов з урахуванням збільшення позовних вимог та просила його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просили у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233 КЗпП України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

- вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Таким чином, суд вважає, за можливе поновити позивачу строк на звернення до суду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) у пункті 18 встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

В судовому засіданні встановлено, що 15 березня 2013 року позивачку ОСОБА_1 було призначено Головою Правління ПрАТ «Плодоовоч» за рішенням Наглядової Ради на підставі Протоколу №40 від 14.03.2013 р. (а.с. 5, 6).

Судом встановлено, що відповідно до запису у трудовій книжці, на підставі Наказу № 4 від 31.07.2015 р. ПрАТ «Плодоовоч», ОСОБА_1 звільнена з посади голови правління ПрАТ «Плодоовоч», в зв'язку з виходом на пенсію. Стоїть підпис голови правління ОСОБА_1

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України Солом'янського району м. Києва і отримує пенсію за віком з 22.10.2004 р.

Посилання позивачки, що вона не звільнялась з займаної посади ПрАТ «Плодоовоч» за власним бажанням, в порядку ст. 38 КЗПП України, оскільки жодних заяв до відповідача з цього приводу вона не писала, її не було повідомлено про те, що відбудуться Загальні збори учасників ПрАТ «Плодоовоч», суд оцінює критично, оскільки згідно оглянутого в судовому засіданні оригіналу заяви судом встановлено і не заперечувалось представником позивача, що 03.02.2015 року ОСОБА_1 подала власноручно написану заяву про своє звільнення.

В судовому засіданні представники відповідача зазначили, що наказу № 4 від 31.07.2015 р. не існує.

Отже у суду не має сумнівів, що позивач власноруч подала 03.02.2015 року заяву про звільнення. При цьому, позивачка у своїх доводах позовної заяви не вказувала, що вона намагалася відкликати заяву про звільнення або залишатися на роботі після подання такої заяви про звільнення.

Натомість судом встановлено, що у відповідності до п.7.13 Статуту Приватного акціонерного товариства «Плодоовоч» до компетенції Наглядової Ради Товариства належить вирішення питань віднесених до компетенції Загальних Зборів Товариства, крім тих, що віднесені до їх виключної компетенції. Рішення, прийняті Наглядовою Радою Товариства в межах її повноважень, можуть бути скасовані або відмінені виключно Загальними Зборами Товариства. До компетенції Наглядової Ради, в тому числі, але не виключно належать: прийняття рішення про притягнення до відповідальності голови та/або членів Правління, їх звільнення та призначення на їх місце тимчасових виконуючих обов'язки голови та/або членів Правління

Суд встановив, що протоколом №44 від 19.03.2015 року Наглядової Ради ПрАТ «Плодоовоч» було вирішено звільнити ОСОБА_1 з 23.03.2015 року з посади Голови правління за власним бажанням, в зв'язку із виходом на пенсію. З 23.03.2015 року призначити тимчасово виконуючого обов'язки Голови правління ПрАТ «Плодоовоч» - ОСОБА_3 (а.с. 45).

Судом встановлено, що наказом №2-к від 19.03.2015 року ОСОБА_1 звільнено з 23.03.2015 року за власним бажанням, в зв'язку із виходом на пенсію, ст..38 КЗпП України (а.с. 46).

Суд встановив, що у відповідності до акту від 20.03.2015 року ОСОБА_1 відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом (а.с. 47).

Отже, реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні, шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання, стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Таким чином суд вважає, що, рішення Наглядової Ради ПрАТ «Плодоовоч», оформлене протоколом №44 від 19.03.2015 року і як наслідок, наказ №2к від 19 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ПрАТ «Плодоовоч», прийняті в межах, визначених положенням Статуту ПАТ «Плодоовоч», ст. 49, 52 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 99 ЦК України.

Вказаний протокол №44 від 19.03.2015 року Наглядової Ради ПрАТ «Плодоовоч» позивачкою в господарському судочинстві не оскаржувався і є чинним.

Тому суд критично оцінює пояснення представника позивача про те, що в заяві про звільнення з роботи ОСОБА_1 не зазначала причину звільнення за власним бажанням, а тому її незаконно було звільнено Наглядовою Радою ПрАТ «Плодоовоч».

Судом було достовірно встановлено, що позивач не вчиняла дій по відкликанню заяви про звільнення з роботи, які мала право зробити .

Отже наказ №2к від 19 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ПрАТ «Плодоовоч» є наслідком прийнятого рішення Наглядовою Радою і не підлягає скасуванню.

Натомість в позовній заяві позивач вказувала на те, що 1 серпня 2015 року її не допустили на підприємство і просила суд витребувати копію протоколів, в тому числі і протоколу №44 засідання Наглядової Ради та наказ про її звільнення, але зазначила іншу дату - 31.07.2015 року, що суд розцінює, як намагання ввести його в оману, оскільки позивач, як встановлено судом була обізнана із номером протоколу, і відповідно обізнана була і з його змістом, власноруч внесла записи до трудової книжки і поставила власний підпис як голови правління, а також позивач сама є власником адміністративної будівлі ПрАТ «Плодоовоч» у м. Вишневому по вулиці Київській,6-в, що судом встановлено із копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.06.2012 року і не могла бути не допущена до свої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог.

З урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що оскільки позивач не оскаржувала в господарському судочинстві протокол №44 від 19.03.2015 року Наглядової Ради ПрАТ «Плодоовоч» про своє звільнення з посади Голови правління ПрАТ «Плодоовоч» відповідно ці документи є чинними, при цьому, судом порушень в процедурі звільнення не встановлено, в зв'язку з чми підстав для поновлення позивачки на роботі не має.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 64 ГК України підприємства, установи, організації самостійно визначають свою організаційну структуру, встановлюють чисельність працівників та штатний розпис.

Відповідно до ст. 61 Закону України «Про акціонерні товариства» та ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу припиняються за рішенням наглядової ради, якщо статутом товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів.

Разом з тим, ч. 3 ст. 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені. Отже формулювання «в будь який час» свідчить, що законодавець встановив право вищого органу товариства прийняти рішення про припинення повноважень будь якого члена виконавчого органу товариства на власний розсуд без оголошення підстав такого рішення.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 12 січня 2010 року № 1-2/2010 за системним аналізом норм Цивільного кодексу (ст.ст. 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (ст. 89), Закону України «Про господарські товариства» (ст.ст. 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (ст.ст. 52, 58, 59, 60, 61) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов'язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (ч. 3 ст. 92, 2 речення абз. 3 ч. 1 ст. 161 Цивільного кодексу). За приписом ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об'єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 99 ЦК України, згідно з якою члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків.

Відповідно до положень законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме ч. 1 ст. 98, ч. 1 ст. 99 Цивільного кодексу, ч. 1 ст. 23, п. «г» ч. 5 ст. 41, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у ч. 5 ст. 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України тільки у разі поновлення на роботі розглядаються вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позовні вимоги про поновлення на роботі позивача задоволенню не підлягають, правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час роботи та за час вимушеного прогулу не має.

Керуючись ст.ст. 24, 38, 233, 234 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 64 ГК України, ст. 49, 52, 61 Закону України «Про акціонерні товариства» ст. 99 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про господарські товариства», статтями 10, 11, 27, 31, 60, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Плодоовоч» про скасування наказу про звільнення з посади голови правління, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі до Святошинського районного суду м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії рішення.

Суддя: