У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні невірно зазначив, що при укладенні оспорюваних договорів він діяв без впливу обману. Договори дарування він оспорює покликаючись на те, що помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи правочину, оскільки вважав їх договорами довічного утримання. Пояснює, що на час укладення оскаржуваних договорів він був непрацездатним, інвалідом ІІ групи, досяг 75-річного віку та мав на меті отримати від своєї дочки, ОСОБА_4 пожиттєвий догляд та необхідну допомогу у звязку з хворобою, при цьому проживаючи у своєму будинку, оскільки іншого житла не має. Зазначає, що сам себе обслуговувати може, однак потребує в допомозі по пранню одягу, що відповідачка і робила до осені 2014 року. В жовтні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 повідомила, щоб він звільнив будинок та переселився до сина ОСОБА_5, якому вона подарувала частину земельної ділянки на умовах піклування за батьком. Після цього він став проживати на дачі сина в с. Глинськ Здолбунівського району, а з осені 2015 року в господарській будівлі, яку син збудував на цій подарованій земельній ділянці, і в котрій немає опалення. Вказує, що після укладення оскаржуваних договорів він проживав у спірному будинку до осені 2014 року сам, ніякої передачі будинку не відбувалося, ключі були у нього, а рахунки за комунальні послуги були оформлені на його імя і саме він їх сплачував. Звертає увагу, що наведені обставини підтвердила і відповідачка у своїх запереченнях на позов, проте суд не дав їм належної оцінки. Поза увагою суду також залишилась і та обставина, що копії оскаржуваних договорів йому не були видані нотаріусом. Покликаючись на те, що договори дарування були ним укладені в результаті помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, вважає за необхідне визнати їх недійсними. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

__________________________________________________________________________ Справа № 569/9932/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/289/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_7

Судом встановлено: будинковолодіння № 64 в м.Рівне по вул.Голубина (бувша вул.Єрмака) на праві приватної власності належало ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 листопада 2007 року, що видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради.

Земельна ділянка, площею 0,0484 га, по вул.Голубина,64 в м.Рівне належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії РВ № 00193 від 05.05.1997 року.

30 січня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір дарування, відповідно до якого передав останній у дар будинковолодіння по вул.Голубина,64 в м.Рівне. Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 162.

30 січня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір дарування, відповідно до якого передав останній у дар земельну ділянку, площею 0,0484 га, по вул.Голубина,64 в м.Рівне.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_4 в яких просив визнати вищевказані договори недійсними з підстав, передбачених в ст.203,229 ЦК України, оскільки при їх укладенні помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи договорів, своїх прав та обов»язків, а також обов»язків ОСОБА_4 за договорами, оскільки вважав, що укладає договори довічного утримання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені і досліджені в судовому засіданні обставини справи в їх сукупності дають підстави зробити висновок про те, що дарувальник ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів не помилявся щодо обставин, які мають істотне значення та правильно сприймав правові наслідки договорів дарування, а тому відсутні підстави для визнання цих правочинів недійсними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Позивач ОСОБА_1 в своїх доводах вказав на те, що при укладенні договорів дарування, відповідачка обіцяла довічно доглядати його та він мав проживати в будинку до самої смерті і його помилка в тому, що він помилявся щодо правових наслідків договорів, думав, що укладає договори довічного утримання.

Разом з тим, встановлені в судовому засіданні обставини справи, спростовують доводи позивача.

Так, у пунктах 1, 7 договору дарування будинковолодіння зазначено, що ОСОБА_1 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безоплатно, а ОСОБА_4, приймає у власність як дарунок, належне дарувальнику домоволодіння № 64 по вул. Голубиній м. Рівне. Право власності на зазначене домоволодіння виникає в обдаровуваного з моменту прийняття дарунка.

У пункті 10 цього договору передбачено, що обдарована має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва(а.с.12).

В умовах договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2008 року зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого до того примушення, уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0484 гектара, розташовану в м. Рівне, вул. Голубина, 64.

Пунктами 3.2, 3.2 цього договору передбачені права та обов»язки власника земельної ділянки, де зазначено, зокрема, що власник має право самостійно господарювати на земельній ділянці; продавати або іншим шляхом відчужувати її; передавати в оренду, заставу, у спадщину. ОСОБА_2 зобов»язаний забезпечити використання земельної ділянки за призначенням(а.с.10-11).

Не заслуговують на увагу доводи позовної заяви про те, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_1 помилявся щодо істотних обставин правочинів.

Як видно з текстів договорів їх умови є чіткими та зрозумілими, підписані особисто ОСОБА_1, про що засвідчено нотаріусом і оговорено, що дієздатність сторін договору перевірено. Судом не встановлено, що ОСОБА_1 на момент укладення вищевказаних договорів дарування, перебуваючи у приватного нотаріуса, не міг розуміти їх змісту, або того, що умови договорів не відповідають його волі і покладали на обдаровану конкретні зобов»язання.

Судом першої інстанції оглянуті в судовому засіданні оригінали медичних карток позивача, які спростовують доводи про те, що у позивача на момент укладення спірних договорів були наявні захворювання, які могли впливати на можливість правильно сприйняти зміст договорів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дав вірну оцінку даним доказам і прийшов до правильного висновку, що зазначені документи спростували доводи про те, що за станом здоров»я ОСОБА_1 допустився помилки при укладенні договорів дарування.

Судом не здобуто і позивач в судове засідання не подав доказів того, що договори дарування укладались під будь-якими умовами.

Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначила, що при отриманні в дар будинковолодіння та земельної ділянки від батька, на неї не покладались будь-які додаткові обов»язки щодо надання батьку допомоги. Її піклування відносно батька були однакові як до укладення договорів так і після їх укладення. Про те, що після укладення договорів на неї покладється обов»язок довічного утримання, або будь-яка інша умова, не обговорювалось. Такі доводи відповідачки позивачем не спростовані.

ОСОБА_1 не пояснив, які саме зобов»язання покладались на ОСОБА_4 у зв»язку з передачею їй в дар будинку та земельної ділянки.

Безпідставиними є доводи апеляційної скарги про те, щов жовтні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 повідомила, щоб він звільнив будинок та переселився до сина ОСОБА_5

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що після укладення договорів дарування його відносини з дочкою ОСОБА_4 не змінились, продовжували залишатись такими як були раніше аж до 2014 року. У 2014 році він переселився до сина, оскільки не захотів заважати проведенню ремонту. Після проведення в будинку реконструкції, йому не зробили окремий вхід з вулиці в його кімнату і він відмовився повертатись у будинок.

В матеріалах справи міститься копія позовної заяви рідної сестри відповідачки ОСОБА_9, яка в квітні 2015 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинковолодіння № 64 по вул. Голубиній м. Рівне в порядку спадкування(а.с.41-45). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_9 зазначила, що її батько ОСОБА_1 подарував для її сестри ОСОБА_4Є будинок та земельну ділянку і вона з цим не погодилась, оскільки батько, на її думку, мав право подарувати тільки половину вказаного майна.

За результатом розгляду позовної заяви ОСОБА_9 Апеляційним судом Рівненської області ухвалено рішення від 4 серпня 2016 року, яким в позові ОСОБА_9 відмовлено і цим рішенням встановлено, що 30 січня 2008 року ОСОБА_1 подарував своїй дочці ОСОБА_4Є будинковолодіння та земельну ділянку по вул..Голубина,64 в м.Рівне(а.с.232-234).

Також не підтверджено жодними доказами того, що ОСОБА_1 в даний час чиняться перешкоди у проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка заперечила той факт, що ОСОБА_1 було виселено з будинку, та пояснила, що він добровільно пішов проживати до сина, брата відповідачки.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що ніякої передачі будинку не відбувалося, ключі залишались у позивача.

Як видно з матеріалів справи, зразу ж після укладення договорів обдарована ОСОБА_4 у 2008 році звернулась до Рівненської міської ради за дозволом на реконструкцію будинку і 19 грудня 2008 року їй виданий робочий проект на реконструкцію будинку по вул.Голубина, 64 в м.Рівне.

Хоча ОСОБА_1, продовжував проживати у спірному будинку, однак те, що ОСОБА_4 після отримання будинку в дарунок почала його реконструкцію, є свідченням фактичної передачі будинку обдарованій згідно умов договору дарування, зокрема передачі ключів, права користування та розпорядження будинком.

Будь-яких заперечень ОСОБА_1 не висловлював, що підтверджує його мету безоплатну передачу відповідачці свого будинку у власність.

В постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-2087цс та від 11.11.2015 року у справі №6-1124цс15 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Враховуючи вищенаведені обставини та положення статей 203, 229 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних правочинів усвідомлював значення своїх дій, розумів умови та наслідки договорів дарування, оскільки жодна з наведених позивачем обставин не доводить помилку ОСОБА_1 щодо істотних умов договору дарування земельної ділянки та домоволодіння від 30 січня 2008 року, а тому відсутні підстав для визнання їх недійсними.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_10

підпис ОСОБА_11

Згідно:суддя-доповідач ОСОБА_7