Справа № 487/83/17
Провадження № 2/487/721/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.02.2017 року місто Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.
при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.
за участю позивача ОСОБА_1
представника відповідача ЯРОШЕНКО І.Г.
представника третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом, який в ході розгляд справи було уточнено. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначив, що у 2011 року позивача було прийнято на роботу до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго») на посаду інженера групи інженерів з охорони праці. Через оголошену в Україні часткову мобілізацію, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014, ОСОБА_3 19.03.2014 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України та зарахований до списків особового складу Первомайсько-Врадіївського об`єднаного районного військового комісаріату у міста Первомайськ. В результаті укладення ОСОБА_3 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію, наказом командира військової частини НОМЕР_1 міста Дніпропетровськ № 29 від 09.03.2015 року позивач був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де проходжу службу і по теперішній час. ОСОБА_3 приймав участь у бойових діях, що підтверджується Довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №7/1969 від 07.12.2016р. та посвідченням Учасника бойових дій серія НОМЕР_2 від 21.11.2015року. Наказом №1557 від 04.11.2016 року позивача було звільнено із посади інженера групи інженерів з охорони праці у ПАТ «Миколаївобленерго» у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, Указу Президента України №411/2016 від 26.09.2016 року та п.3 ст 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Донецький обласний військовий комісаріат звернувся 10.11.2016 року до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення ОСОБА_3 на посаді інженера групи інженерів з охорони праці, та 13.12.2016 року за вх. №8188 отримав відповідь від ПАТ «Миколаївобленерго» про відмову у поновлені позивача на посаді. З огляду на викладене, позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив скасувати наказ №1557-к від 04.112016р. про припинення трудового договору та поновити його, ОСОБА_3 , з 28.09.2016 року на посаді інженера групи інженерів з охорони праці у ПАТ «Миколаївобленерго»; стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28.09.2016р. по дату винесення судового рішення у справі.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічній змісту пред`явленого позову. Після надання особистих пояснень, позивачем було подано заяву про подальший розгляд справи за його відсутності.
Відповідачем були надані письмові заперечення, за змістом яких ПАТ «Миколаївобленерго» позовні вимоги не визнало та просило відмовити у їх задоволенні. За відсутності Указу Президента про переведення національної економіки, органів державної влади, інших державний органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умови воєнного часу, «особливий період» визначається строком мобілізації, тобто, особливий період в Україні діяв: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Твердження, що особливий період в Україні на сьогодні триває, оскільки немає окремого Указу Президента України про демобілізацію, не відповідає чинному законодавству, з огляду на те, що такий указ Президента України не може бути виданий, оскільки воєнний стан в Україні не оголошувався. Гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗПП України, встановлюють, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, діють тільки в умовах особливого періоду. Оскільки 28.09.2016 року набрав чинності Указ Президента України № 411/2016 від 26.09.2016 року «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», згідно якого постановлено провести звільнення військовослужбовців, крім тих, які виявили бажання продовжувати військову службу, отже усі контракти, які були укладені до набрання ним чинності, а саме: 28.09.2016 року припиняють свою дію, а за бажанням військовослужбовців продовжувати військову службу, з ними укладаються нові контракти на новий строк. Оскільки ОСОБА_3 після набрання чинності вищевказаним Указом Президента та закінчення дії контракту не з`явився на роботу та не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, ПАТ «Миколаївобленерго» зробило висновок, що він продовжує проходити військову службу у ЗСУ за власним бажанням, отже гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України на нього вже не розповсюджувались внаслідок закінчення особливого періоду. Таким чином, відповідач обґрунтовано зробив висновок про необхідність звільнення позивача по п. 3 ст. 36 КЗпП України з часу набуття чинності 28.09.2016 року Указом Президента № 411/2016, яким встановлений той факт, що особливий період в країні закінчився. З огляну на викладене, позовні вимоги є неогбгрунтованими та задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Після надання пояснень у судовому засіданні, представником було подано заяву про подальший розгляд справи за відсутності представника ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дослідивши матеріали страви, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що наказом №1557к від 04.11.2016 року, ОСОБА_3 було звільнено з 28.09.2016 року з посади інженера групи інженерів з охорони праці філій (філії Первомайського району) ПАТ «Миколаївобленерго» на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, Указу Президента України від 26.09.2016 року №411/2016, п. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ІІІ.
Про звільнення позивача було повідомлено листом від 04.11.2016 року №06/39-931.
Трудова книжка зберігається на підприємстві.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII, (далі Закон № 1932-XII), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII ( далі - Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Статтею другою Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею першою Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.

Зокрема визначено, що особливий період, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення наведеного у статті першій Закону № 1932-XII вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

І за таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст.3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98-ВР (далі - Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Статтею другою Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .

Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Статтею 20 цього Закону передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.

Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Згідно наказу №12 від 19.03.2014 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 відповідно до мобілізаційного плану зарахованого до особового складу частини та призначено заступником військового комісару начальником мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі наказу №29 від 09.03.2015 року, позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

В результаті укладення ОСОБА_3 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію, наказом командира військової частини НОМЕР_1 міста Дніпропетровськ № 29 від 09.03.2015 року позивач був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де проходжу службу і по теперішній час.

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №7/1969 від 07.12.2016 року, ОСОБА_3 у період з 28.01.2015 року по 07.12.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведенні антитерористичної операції. Перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в секторі «М», забезпечення її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань на посаді заступника начальника відділу по роботі з особовим складом та громадськістю Донецького обласного військового комісаріату оперативного командування «Південь» Сухопутних військ Збройних Сил України.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 грудня 2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав.

Навпаки, в подальшому Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.

Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.

Крім того, на час укладення контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою статті 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у ПАТ «Миколаївобленерго», то у позивача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України з посиланням положення Указу Президента №411/2016 від 26 вересня 2016 року, у зв`язку з чим права позивача мають бути поновлені шляхом скасування наказу про звільнення та поновлення на його роботі із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в статті 27 Закону України «Про оплату праці» та в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України по справі №6-195цс14 від 21.01.2015 року, №6-648цс15 від 16.12.2015 року.

Таким чином, середній заробіток має бути обчислений за 102 робочих дні за період з 28.09.2016 року по 22.02.2017 року, виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 228 гривень 10 копійок (102 x 228,10 = 23 266 гривень 20 копійок)

Згідно пункту 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зазначене означає, що з суми середнього заробітку, стягнутої за рішенням суду, під час здійснення виплати мають бути відраховані податки та інші обов`язкові платежі.

З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимоги позивача, звільненого від оплати судових витрат, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по справі.

За нормами ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 36, 119, 235 КЗпП України, суд,-
ВИРІШИВ:
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.
Скасувати наказ №1557-к від 04.11.2016 року про звільнення ОСОБА_3 28.09.2016 року з посади інженера групи інженерів з охорони праці філій (філії Первомайського району) Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, Указу Президента України від 26.09.2016 року №411/2016, пункту 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ІІІ.
Поновити ОСОБА_3 з 28.09.2016 року на посаді інженера групи інженерів з охорони праці філій (філії Первомайського району) Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго».
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 23 266 (двадцять три тисячі двісті шістдесят шість) гривень 20 копійок, з наступним відрахуванням з цієї суми під час здійснення виплати належних до сплати податків та обов`язкових платежів.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» у дохід держави судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА