печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

02 березня 2017 року Печерський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді - Писанець В.А.

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3

- визнати за ним та відповідачем право спільної сумісної власності на вказану квартиру в рівних частках - по 1/2 частки за кожним.

В обґрунтування позову зазначив, що він з березня 1972 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, за спільні сімейні кошти ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1, проте згідно договору купівлі-продажу від 11.02.2002 квартира була оформлена на ім'я дружини. Відповідач права власності позивача на квартиру не визнає, змінила замки у вхідних дверях та не допускає його до квартири.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 17.03.1972 між сторонами було зареєстровано шлюб.

11.02.2002 між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. з однієї сторони та відповідачем по справі з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статтей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Згідно з ч. 3 ст. 385 ЦК України, яка кореспондується із положеннями ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю та ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто правовий статус спільно нажитого майна подружжя декларовано законом, таке майно перебуває у їх спільній сумісній власності, при цьому не встановлено будь-яких додаткових процедур для набуття такого права.

В ході судового розгляду не встановлено обставин, які б дали суду підстави дійти висновку про те, що стороною відповідача не визнається або оспорюється право позивача на шлюбне майно.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в ньому, оскільки останнім не доведено, що ОСОБА_2 оспорює або порушує його право спільної сумісної власності.

Одночасно слід зазначити, що питання про поділ спільного сумісного майна подружжя вирішується в порядку пред'явлення відповідного цивільного позову до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215,224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.А. Писанець