Справа № 367/600/16-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1249/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 01.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10.04.2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві безвідсоткову позику в сумі 100000,00 грн. із строком повернення до 10.04.2008 року, факт отримання відповідачем грошей оформлено розпискою. В забезпечення зобовязання відповідача за договором позики між ним та відповідачем 01.02.2008 року було укладено договір застави, за яким відповідач передав йому у заставу належний йому на праві власності транспортний засіб марки КІА Picanto, тип транспортного засобу легковий хетчбек, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KNEBA24338Т505020, реєстраційний номер НОМЕР_1. На даний час відповідач не повернув йому позику, мотивуючи свою відмову відсутністю у нього грошових коштів. Позивач зазначив, що з липня 2014 року по вересень 2015 року він брав участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції, що підтверджує копію посвідчення; його сімя потребує коштів і він не може більше чекати виконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики. Також зазначив, що згідно п. 12 договору застави заставодержатель звертає стягнення на предмет застави шляхом набуття права власності на підставі рішення суду. У звязку із викладеними обставинами позивач просив звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб марки КІА Picanto, тип транспортного засобу легковий хетчбек, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KNEBA24338Т505020, реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд зобовязаний був визнати за ним право власності на заставлене майно, оскільки він правомірно, а саме на підставі договору, укладеного згідно закону, набув вказане майно у власність. Вважає, що суд не застосував норми ЗУ «Про заставу», які підлягали застосуванню.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом, посилається на правову підставу в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 392 ЦК України, однак дана норма не може бути застосована, оскільки вона не регулює правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем. Крім того, не зважаючи на визнання позову відповідачем, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за позивачем права власності на транспортний засіб марки КІА Picanto, не можуть бути задоволені, оскільки нормами ЦК України та Закону України Про заставу, як в редакції закону, що діяв на момент підписання між сторонами Договору застави від 01 лютого 2008 року, так і в діючій на даний час редакції закону не передбачено звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за заставодержателем.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 577 ЦК України застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про заставу ( в редакції закону, що діяв на момент підписання між сторонами Договору застави від 01 лютого 2008 року) застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону Про заставу ( в редакції закону, що діяв на момент підписання між сторонами Договору застави від 01 лютого 2008 року) заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Відповідно до ст. 13 Закону Про заставу ( в редакції закону, що діяв на момент підписання між сторонами Договору застави від 01 лютого 2008 року) Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Норми цієї статті не поширюються на право податкової застави, що регулюється податковим законодавством.

Відповідно до ст. 20 Закону України Про заставу заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Встановлено, що 10 квітня 2007 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений Договір позики, згідно п. п. 1.1 якого за даним договором позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі 100000,00 грн. готівкою, а позичальник зобовязується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. Згідно п. п. 2.1 даного договору позикодавець зобовязаний передати позичальникові зазначену в п. 1.1 суму в строк до 10.04.2008 року; пунктом 2.2 договору визначено, що факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. Згідно копії розписки від 10.04.07 р., наданої позивачем, ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, паспорт СН013117, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві, 21.07.1995 р., отримав від ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3, НОМЕР_4, виданий Центральним РВ УМВС України в Миколаївській обл. 05.08.95 р.) позику в сумі сто тисяч гривень відповідно договору позики від 10.04.2007 року для особистих потреб.

З договору застави від 01 лютого 2008 року вбачається, що ОСОБА_2 (заставодержатель) та ОСОБА_3 (заставодавець) діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, уклали даний договір про наступне: З метою забезпечення повного виконання зобовязання позичальника за Договором позики від 10.04.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме повернення позики у розмірі 100 000,00 грн. в строк до 10.04.2008 року, заставодавець надає заставодержателю в заставу автомобіль, зазначений у п. 3 даного договору. Предметом застави є легковий автомобіль марки КІА Picanto, тип транспортного засобу легковий хетчбек, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KNEBA24338Т505020, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований в УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 04.12.2007 року. Предмет застави належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААС217675, виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 04.12.2007 року. Заставодавець та заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення договору застави складає 100000,0 0 грн..

Пунктом 7 даного договору застави визначено, що заставодавець свідчить, що дійсно є власником предмета застави, предмет застави на момент укладення цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, не наданий в заставу, не переданий в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною не перебуває, права третіх осіб ( права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо предмета застави відсутні. Питання права власності на предмет застави не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно предмета застави відсутні, предмет застави не внесений до статутного капіталу юридичних осіб.

Пунктом 11 договору визначено, що заставодавець набуває право звернути стягнення на предмет застави у випадках, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання за договором позики, забезпеченими заставою, вони не будуть виконані.

Пунктом 12 договору передбачено, що заставодержатель звертає стягнення на предмет застави шляхом набуття права власності на підставі рішення суду.

Пунктом 16 даного договору передбачено, що даний договір не потребує нотаріального посвідчення на підставі ст. 13 Закону України Про заставу (в редакції закону, що діє на момент підписання договору).

Також встановлено, що 01 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено Договір про збільшення строків позовної давності, згідно якого сторони, керуючись частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України домовились збільшити строки позовної давності до десяти років за укладеними між сторонами договором позики від 10.04.2007 року, договором застави від 01.02.2008 року.

Згідно довідки ПАТ Альфа-Банк від 29.12.2009 року № 66611-67-б/б, наданої відповідачем, дана довідка видана про те, що позичальник ОСОБА_3 заборгованості по кредитному договору № 490053021 від 06.12.2007 року по автомобілю КІА Picanto, тип транспортного засобу легковий хетчбек, 2007 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) KNEBA24338Т505020, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію ААС № 217675, видане 04.12.2007 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, отриманому в ПАТ Альфа-Банк не має. Кредитний договір закрито.

З урахуванням наведеного суд, дійшов вірного висновку, що позов предявлений неправомірно, оскільки звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на вимогу ст. 392 ЦК України, однак дана норма не може бути застосована, оскільки вона не регулює правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем. Крім того, не зважаючи на визнання позову відповідачем, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за позивачем права власності на транспортний засіб не можуть бути задоволені, оскільки нормами ЦК України та Закону України Про заставу, як в редакції закону, що діяв на момент підписання між сторонами Договору застави від 01 лютого 2008 року, так і в діючій на даний час редакції закону не передбачено звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за заставодержателем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд зобовязаний був визнати за ним право власності на заставлене майно, оскільки він правомірно, а саме на підставі договору, укладеного згідно закону, набув вказане майно у власність не заслуговують на увагу оскільки, чинним законодавством не передбачено звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за заставодержателем.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 209,218, 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: