Єдиний унікальний номер (справа №) 216/3859/16-ц
Номер провадження у суді 2/216/409/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Павленко О.О.

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 21 вересня 2012 року вона вступила у шлюб з відповідачем ОСОБА_3. 05 лютого 2016 року її чоловік в порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, без її згоди, уклав договір фінансового лізингу за № 002339 (надалі - Договір) з відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО», який виходить за межі дрібного побутового і який порушує її майнові права. Предметом вказаного договору є транспортний засіб, а саме KIA RIO NEW вартістю 345 000,00 грн. Відповідно до умов Договору, її чоловік сплатив кошти в розмірі 50000,00 грн. куди входить адміністративний платіж в розмірі 34 500,00 грн. та аванс в розмірі 15 500,00 грн. 23 лютого 2016 року її чоловік письмово звернувся до лізингодавця щодо розірвання Договору, яке лізингодавцем було задоволено та з 23.02.2016. Договір вважається розірваним, при цьому сплачена її чоловіком сума у розмірі 50 000,00 грн. не була повернута лізингоодержувачу. Відповідно до листа від 04.03.2016 № 1845 лізингодавець сповіщає лізингоодержувача про наступне: поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, та/або частини авансових платежів, 40 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Позивач вважає Договір незаконним та таким, що порушує її права як дружини, оскільки вона не мала уяви про існування вищевказаного договору, а дізналась про його існування лише у березні 2016 року при отриманні листа від лізингодавця. Також, нею було направлено претензію на адресу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО», але відповіді не надійшло. Кошти в сумі 50000,00 грн. сплачені її чоловіком є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпоряджатися якими вони повинні за взаємною згодою. Крім того, вони мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому, якби вона знала про Договір лізингу, то не надала б своєї згоди на його укладання. Згода іншого з подружжя на укладення кредитного договору мас бути отримана у формі, у якій укладений договір, тобто, у письмовій формі. Якщо договір виходить за межі дрібного побутового і а не було надано згоди іншого з подружжя на його укладення, другий з подружжя має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору як укладеного без його (її) згоди. Посилаючись на ст. 216 ЦК України, позивачка вважає, що визнання кредитного договору недійсним своїм наслідком має двосторонню реституцію.

20 грудня 2016 року представником позивача ОСОБА_2 було доповнено прохальну частину позову, та у зв'язку з вищевикладеним, зазначено остаточні позовні вимоги:

-визнати укладений її чоловіком ОСОБА_3 договір фінансового лізингу за № 002339 від 05.02.2016 недійсним;

-повернути сторони за договором фінансового лізингу за № 002339 від 05.02.2016 у первісний стан та зобов'язати повернути одну одній все одержане майно за Договором (провести двосторонню реституцію);

-зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» повернути ОСОБА_3 сплачені ним кошти відповідно до договору фінансового лізингу за № 002339 від 05.02.2016 в сумі 50 000,00 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позовної заяви визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення.

Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» Полякова Т.Т. в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду клопотання (а.с. 78), в якому просила розглянути справу без її участі на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, разом з клопотанням надійшли письмові заперечення проти позову (а.с. 79-91), які обґрунтовані тим, що Позивачем, окрім власних словесних, нічим не підкріплених домислах, не вказано жодного належного доводу, що б безспірно доводило висловлену нею позицію. При підписанні Договору Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов: предмет лізингу - транспортний засіб легковий автомобіль марки «Кіа» моделі «Rio New», комплектації «base», бензиновим типом двигуна об'ємом 1.2, механічним типом КПП, привідом 4x2, погодженою сторонами вартістю у розмірі 345 000,00 гривень, що у повній мірі відповідає вимогам, потребам та власному бажанню Лізингоодержувача; розміри лізингових платежів - сторонами погоджено вичерпний перелік усіх належних до сплати Лізингоодержувачем на користь Лізннгодавця платежів, а також погоджено розміри та порядок вирахування таких розмірів; строк лізингу - стаття 2 Договору. При цьому, сторони у належній формі (письмовій), засвідчили свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов'язків за таким Договором, власноручно підписавши оригінали кожної сторінки Договорів із Додатками до них у двох ідентичних за містом та однакових за юридичною силою екземплярах. Таким чином, Договір є укладеним із дотриманням усіх обов 'язкових умов чинності договору фінансового лізингу, та відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним, у порядку статті 215 ЦК України, а отже, у відповідності до статті 629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами. Натомість, позивачем оспорюється законність укладення 05 лютого 2016 року Договору фінансового лізингу № 002339, з підстав укладення ОСОБА_3, що є чоловіком позивача й відповідачем у цій справі, такого правочину без отримання згоди на його укладення від ОСОБА_4 Проте, укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом з цим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. В той же час, у відповідності до укладеного Договору, зокрема у відповідності до пункту 17.3 «Підписанням цього Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього Договору - буде використовуватися на потреби сім'ї». Таким чином, враховуючи вищевикладені фактичні, документально підтверджені обставини справи, укладаючи Договір ОСОБА_3 отримав згоду дружини па вчинення такого правочину, про що при підписанні Договору повідомив Товариство й підтвердив такий факт власноручним підписанням самого Договору. Окрім того, виходячи із аналізу вказаної норми статті 65 СК України, законодавцем не встановлено вимоги щодо отримання такої згоди у письмовому вигляді. В подальшому ОСОБА_3. виявив своє бажання на розірвання Договору та здійснив усі необхідні для цього дії. Товариство, отримавши заяву ОСОБА_3 із чітко висловленим бажанням щодо розірвання Договору, прийняло таке волевиявлення, про що направило на зворотну адресу підготовлену відповідь. При цьому, згідно із положеннями частини 2 статті 653 ЦК України «У разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються». При цьому, у відповідності до частини 4 статті 653 ЦК України «Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом». У зв'язку з вищевикладеним, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, актовий запис № 620 (а.с. 6) позивач ОСОБА_4 знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 21 вересня 2012 року та мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до змісту Договору фінансового лізингу № 002339 (а.с.7-12), Додатку № 1 (а.с. 13), Додатку № 2 (а.с. 13 на звороті), товариство з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_3 05 лютого 2015 року уклали Договір фінансового лізингу і погодили умови, про те, що предметом цього договору є транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Кіа», моделі «Rio New», комплектації "base", бензиновим типом двигуна об'ємом 1.2, механічним типом КПП, привідом 4x2, погодженою сторонами вартістю у розмірі 345 000 гривень 00 копійок.

За умовами пункту 4.1 статті 4 вказаного договору, Лізингодавець зобов'язався передати у користування транспортний засіб протягом 120 робочих днів (але не більше) з моменту сплати на рахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 9.7 статті 9 Договору передбачено, що кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступного порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета Лізингу, таким чином, сторони погодили черговість зарахування грошових коштів, шо сплачуються Лізингоодержувачем на користь Лізнгодавця у рахунок виконання Договору.

Також, статтею 2 Договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань стронами. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу. Строк лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін, шляхом укладання додаткової угоди до даного договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного Акту прийому-передачі. При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобов'язань (в т.ч. фінансових), Договір у цій частині невиконаних зобов'язань діє до повного їхнього виконання.

Крім того, з пункту 17.2 статті 17 Договору вбачається, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом Договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений, цим він заявляє, що має згоду іншого подружжя на укладання цього договору.

З листа директора товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» за № 1845 від 04.03.2016 (а.с. 14) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 23.02.2016 за вх. № 3248 звертався з заявою щодо розірвання Договору фінансового лізингу № 002339 від 05.02.2016. На підставі чого, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» прийняло рішення та повідомило про розірвання вказаного Договору з 23.02.2016, тобто дати, коли ОСОБА_3 звернувся з такою заявою та виявив бажання розірвати договір.

Згідно з пунктом 12.1 статті 12 Договору фінансового лізингу № 002339 від 05.02.2016 (а.с. 11), Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку, поверненню підлягає 60 % від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

В даному випадку, листом директора товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» за № 1845 від 04.03.2016, відповідача ОСОБА_3 було повідомлено про те, що ним сплачено 50000,00 грн., які згідно пункту 9.7 статті 9 Договору зараховані як Адміністративний платіж в розмірі 34500,00 грн. та Аванс в розмірі 15500,00 грн.. Таким чином, сплачений Адміністративний платіж в розмірі 34500,00 грн. не повертається взагалі, а авансові платежі будуть повернуті в розмірі 9300,00 грн..

Згідно претензії позивачки ОСОБА_4 від 18.05.2016 (а.с. 15), остання зверталась до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» та вимагала повернути сторони Договору у первісний стан та повернути одну одній все одержане за Договором.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що спірні відносини виникли у зв'язку із виконанням Договору фінансового лізингу № 002339 від 05.02.2016, між товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_3, тому до нього мають бути застосовані норми ЦК України, якими визначені підстави для визнання договору недійсним, а також статті 806 - 809 ЦК України, параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», та норми Закону України «Про фінансовий лізинг».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2. ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», встановлюються істотні умови договору лізингу, якими є:

- предмет лізингу;

- строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);

- розмір лізингових платежів;

- інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні Договору, сторонами були погоджені всі істотні умови договору, передбачених ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Також, відповідно до п. 17.4 вищевказаного Договору, його підписання є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Крім того, судом встановлено, що 05 лютого 2016 року ОСОБА_3, під час укладення угоди, отримав примірник договору фінансового лізингу, додатки до нього та своїм підписом підтвердив те, що він уважно прочитав та зрозумів зміст договору та додатків до нього, умови договору та додатків йому зрозумілі, що також підтверджується заявою ОСОБА_3 від 05.02.2016 (а.с. 91).

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Таким чином, укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, без згоди другого з подружжя, може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з цим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Положення даних норм також було передбачено пунктом 17.2 статті 17 Договору, в якому зазначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом Договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений, цим він заявляє, що має згоду іншого подружжя на укладання цього договору.

Також, пунктом 17.3 вказаного договору визначено, що підписанням цього Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар який буде придбаний на підставі цього Договору буде використовуватися на потреби сім'ї.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, як вже було зазначено вище, згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм матеріального права, судом звертається увага на те, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а отже, й приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 СК України не вимагається.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним з подружжя, і у випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається.

Позивачем ОСОБА_4, не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а її твердження про недійсність Договору на підставі відсутності її згоди є необґрунтованими, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги щодо визнання Договору недійсним.

Оскільки не має підстав для визнання договору недійсним, тому не має підстав для застосування реституції.

Крім того, згідно із положеннями частини 2 статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються. При цьому, у відповідності до частини 4 статті 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, письмовими матеріалами підтверджено та визнано сторонами, що 23 лютого 2016 року Договір фінансового лізингу було розірвано за заявою відповідача ОСОБА_3, та йому вже було виплачено 8000,00 грн. авансових платежів.

У зв'язку з чим вимога позивача щодо повернення сплачених ним коштів в сумі 50000,00 грн. також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в даному випадку судові витрати підлягають віднесенню за рахунок позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 3, 10, 15, 16, 203, 215, 216, 369, 626, 627, 638, 640, 806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 10, 11, 58-60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а у разі відсутності особи яка має право на апеляційне оскарження, протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано судом апеляційної інстанції.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов