Номер провадження: 22-ц/785/867/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д.

Черевка П.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ПАТ «УкрСоцбанк» - Соколової К.В., та

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 червня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

24 жовтня 2014 року ПАТ «УкрСоцбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08.02.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7, було укладено Договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_7 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти в сумі 134 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 06.02.2017 року зі сплатою 13% річних.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за Договором кредиту, між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_4 08.02.2007 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку було передано:

- майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, розрахунковою площею 303,45 кв.м., що знаходиться на 1 поверсі у секції 2 жилого будинку № 5 об'єкту будівництва та будується за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, 08.02.2007 року між банком та ОСОБА_4, було укладено Договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 232 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 06.02.2017 року зі сплатою 12.75 процентів річних.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за Договором кредиту, між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_4 08.02.2007 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку було передано:

- майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, розрахунковою площею 303,45 кв.м., що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку №5 об'єкту будівництва та будується за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачі свої зобов'язання за кредитними договорами не виконують, внаслідок чого у них виникла заборгованість, яку банк просить частково погасити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Справа розглянута за відсутності відповідачів.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23 червня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 просить скасувати заочне рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судове засідання до апеляційного суду відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_7 не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином неодноразово. Крім того, від них 14.06.2017 року надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка відповідачів по справі до суду апеляційної інстанції не перешкоджає подальшому розглядові справи та у їх доступі до апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який 14.06.2010 року перейменований на ПАТ «УкрСоцбанк», та ОСОБА_7 було укладено Договір кредиту №692/Ф03.7/026. Відповідно до умов вказаного договору банк зобов'язався надати ОСОБА_7 кредит у розмірі 134 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути грошові кошти відповідно до графіку повернення кредиту, за сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 06.02.2017 року.

08.02.2007 року між АКБСР «»УкрСоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено Договір кредиту №692/Ф03.7/027, згідно з яким ОСОБА_4 отримала у кредит грошові кошти в сумі 232 000 доларів США та зобов'язалась їх повернути до 06.02.2017 року зі сплатою 12.75% річних.

В якості забезпечення виконання кредитних договорів між банком та відповідачами по справі 08.02.2007 року було укладено іпотечні договори відповідно до умов яких вони передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, розрахунковою площею 303,45 кв.м., що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку № 5 об'єкту будівництва та будується за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, в зв'язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за вище вказаними кредитними договорами, станом на 13.10.214 року у ОСОБА_7 виникла заборгованість у розмірі 233 936,10 доларів США, а у ОСОБА_4 станом на 14.10.2014 року - 373 463,60 доларів США.

Як вбачається з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» «іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом».

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.1. Договорів іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцями Основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Пунктом 4.5.3. Договорів іпотеки передбачено право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійсюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частин другої та третьої зазначеної статті (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тому аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 27 квітня 2017 року у справі №756/16227/13-ц.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що справу було розглянуто на підставі копій та не досліджено оригіналів документів, на які посилається позивач у підтвердження своїх позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не надано в обгрунтування своїх доводів належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду щодо задоволення позовних вимог та виконання відповідачами належним чином умов кредитних договорів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про порушення банком п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.2, 3.4, 3.8 Постанови правління Нацбанку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупної вартості кредиту», шляхом не повідомлення позичальника про сукупну вартість кредиту, не склав графік погашення заборгованості, не попередив про валютні ризики не заслуговують на увагу, оскільки у п. 1.1. кредитних договорів зазначено загальна сума кредиту, а у п.п. 1.1.1, 1.1.2 - визначено порядок погашення суми заборгованості.

На підставі зазначеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню, не заслуговують на увагу оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, оскільки відповідачі належним чином прийняті на себе зобов'язання по кредитним договорам не виконували, що є порушенням умов Цивільного Кодексу України, кредитних договорів та Закону України «Про іпотеку».

На підставі вище викладеного колегія суддів приходить до висновку, що умови договорів відповідачі не виконували, кредитну заборгованість не погасили, у звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечних договорів, зокрема пунктами 4.5.3 передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеки».

Хоча, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, невірно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальниками грошових зобов'язань за кредитними договорами, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальниками грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що внаслідок ухвалення власного рішення результат по суті спору не зміниться, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 відхилити, заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік