АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/636/17 Справа № 203/836/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в грудні 2008 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого остання позичила у ОСОБА_2 кошти в розмірі 36000,00 грн. строком повернення до грудня 2013 року.

Однак, свої зобовязання відповідач не виконує та в добровільному порядку борг не повертає, у звязку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 36000,00 грн. з урахуванням 3% річних у розмірі 2399,27 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 27612,00 грн., а всього 66011,27 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено, з чим вона не погодилась та звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що в 2008 році ОСОБА_2 позичила ОСОБА_3 гроші в сумі 36000 грн.

Вказану обставину було визнано сторонами, через що даний факт не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. ст. 202, 206 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Положеннями ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що ОСОБА_2 не доведено факт укладання договору позики з відповідачем, зокрема, умови такого договору, а також не надано жодних доказів, що відповідачем було порушено умови цього договору, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів у розмірі 66011,27 грн. з урахуванням відсотків та інфляційних нарахувань.

Серед основних доводів апеляційної скарги є посилання на наявність всіх необхідних доказів щодо підтвердження факту отримання відповідачем позики, зокрема, протокол допиту відповідача від 02 вересня 2013 року, складений працівниками Кіровського РВ ДМУ УМВС України, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 отримувала від ОСОБА_2 кошти в борг у розмірі 36000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із доведеністю факту отримання відповідачем коштів, який також, було встановлено і при розгляді справи судом першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Однак, не зважаючи на встановлений та визнаний сторонами факт передачі-отримання коштів, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_2, оскільки під час укладання договору позики, сторонами не було дотримано вимог передбачених положеннями ст. ст. 202, 206, 207, 1047 ЦК України, у звязку з чим, відсутні докази щодо умов виконання та строку дії такого грошового зобовязання ОСОБА_3, через що відсутня можливість встановити наявність порушеного права позивача.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11, 60 ЦПК України, саме на позивача покладається обовязок довести те, що його права порушені, не визнаються або оспорюються відповідачем.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки підставою для стягнення грошових коштів в даному випадку є доведення позивачем не тільки факту передачі-отримання позики відповідачем, а й факту невиконання або ж порушення виконання такого зобовязання, то за таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи необхідних доказів та правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Крім того, звернути увагу, що за відсутності письмово укладеного договору позики та відповідних розписок про засвічення факту передачі як грошових коштів, так і строку їх повернення, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позивачем, також, не надано жодних доказів, що вона предявляла відповідачу вимогу про повернення позики, що могло б свідчити про наявність порушеного права ОСОБА_2 як позикодавця.

Окрім цього позивач у своїх поясненнях в суді першої інстанції посилалась на те, що частину коштів відповідач їй повернула, але не памятає яку саме суму. В свою чергу відповідач пояснила, що вона повертала борг частинами і вважала, що зобовязань перед позивачем не має. Однак суд позбавлений можливості перевірити обставини, на які посилаються сторони, оскільки розписок сторони не складали, а будь-яких інших доказів з цього приводу суду надано не було.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4