Справа№340/650/16-ц
Провадження № 2/340/64/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2017 року Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Бучинського А.Б.,

при секретарі судових засідань Фурманюк В.М.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Верховина Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання дійсним та виконаним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1, укладеного 24.11.2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнання за ним права власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 83,1 м.кв., житловою площею 43 м.кв., розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що після одруження із дочкою відповідача у 1992 році, він із сім'єю став проживати у спірному будинку, в якому відповідач йому надав для проживання половину будинку, що складалася із двох кімнат. Ними було зроблено значну реконструкцію кімнат з добудовою. У травні 2002 року відповідач дав дозвіл на вилучення із своєї ділянки частину для своєї дочки, а у 2006 році між ним і відповідачем було укладено договір, згідно з яким останній йому продав увесь житловий будинок за 2000 доларів та 7 куб. м дошки. На виконання цього договору він передав відповідачу зазначені грошові кошти та деревину, що підтверджується розпискою, а ОСОБА_4 передав їм повністю житловий будинок. Батьки перейшли проживати у літню кухню, де відповідач проживає по даний час.

Однак, на той час нотаріально вказаний договір не посвідчувався і угода ніде не реєструвалася, так як на житловий будинок не було оформлено право власності. В той же час між ними було досягнуто домовленості про те, що оформлення договору купівлі-продажу відбудеться після отримання необхідних документів. Після цього, він здійснив в цілому будинку значні ремонтні роботи, у кінці 2010 року виготовив технічний паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на будинок, витяг про реєстрацію права власності на відповідача, однак відповідач ухилився від його пропозиції піти до нотаріуса та оформити договір купівлі-продажу.

Переконаний, що такі дії відповідача порушують його право, оскільки не зважаючи, що письмова форма та нотаріальне посвідчення договору не були дотримані, все ж таки укладення договору купівлі-продажу 24.11.2006 мало місце, так як сторонами договору було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, і такий договір був виконаний. А тому просить позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з аналогічних підстав, додатково пояснив, що до 2006 року він з дружиною ОСОБА_6 займали половину будинку, а в 2006 році відповідач сам запропонував йому за грошові кошти в сумі 2000 доларів США та 7 куб. м дошки придбати увесь будинок, а також надав йому доручення для оформлення документів про право власності на будинок від його імені.

Однак, після оформлення документів відповідач відмовився від оформлення договору, оскільки нотаріус повідомив, що посвідчити договір дарування окремо на будинок не може, такий договір має укладатися на садибу в цілому, а відповідач наміру розпорядитися земельною ділянкою не виявив. При цьому зазначив, що як в 2006 році, так і після оформлення правовстановлюючих документів відповідач вказував про свій намір укласти нотаріально посвідчений договір дарування будинку на дочку ОСОБА_6 Він не заперечував, оскільки вони з дружиною одна сім'я, і у випадку оформлення документів на дружину, він все одно вважав би себе власником.

Представник відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечила, вважає, що жодного договору купівлі-продажу спірного будинку між сторонами не укладалося. Зазначила, що як у 2006 році, так і на даний час, відповідач виявляє бажання укласти договір дарування будинку своїй дочці ОСОБА_6 Однак, зробити цього позбавлений можливості в силу того, що позивач оформивши правовстановлюючі документи на будинок їх незаконно утримує в себе та відмовляється передати власнику. Щодо укладеної розписки про отримання відповідачем грошових коштів в сумі 2000 доларів та 7 куб. м дошки, зазначила, що така стосується іншої угоди укладеної між сторонами. Зокрема вказала, що ці кошти та деревину позивач передав відповідачу за своє проживання у половині будинку. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про таке.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач свої вимоги щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ним та відповідачем 24.11.2006, та виниклого у нього права власності на підставі зазначеного договору, доводить фактом укладення між сторонами усного договору без дотримання вимог щодо його письмової форми та нотаріального посвідчення, однак щодо якого сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, та такий договір був сторонами виконаний.

Факт досягнення сторонами щодо усіх істотних умов договору та його виконання, доводить складеною відповідачем розпискою, щодо отримання відповідачем грошових коштів в сумі 2000 доларів та 7 куб. м дошки.

Дійсно, у відповідності до положень частин 1 та 3 статті 1218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, незважаючи на те чи між сторонами досягнуто домовленості з приводу усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку станом на 24.11.2006, то такий правочин, в силу вимог ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, чого не відбулося, і доказів про це позивачем не представлено, а тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно у суду, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Така позиція суду повністю кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 19 червня 2013 року у справі №6-49ц13, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим суд переконаний, що позивачем не доведено перед судом фактів досягнення між сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, виконання його покупцем та прийняття виконання продавцем, виходячи з наступного.

Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні оригіналу розписки (відповідна копія якої наявна на а.с.9 разом з копією іншої розписки від 24.05.2002), така містить інформацію про отримання грошових коштів в сумі 2000 доларів за дім та 7 куб. м дошки.

При цьому, обоє сторін безспірно визнали перед судом, що не зважаючи на відсутність у розписці відомостей про осіб, учасників договірних відносин, така розписка складена відповідачем, і стосується отримання грошових коштів та майна відповідачем від позивача.

Проте представник відповідача заперечила щодо факту отримання грошових коштів та деревини відповідачем від позивача за вчинення продажу житлового будинку на користь позивача. Вважає, що волевиявлення відповідача полягало в отриманні грошей та майна за надання дозволу позивачу проживати в половині цього будинку.

Шляхом системного аналізу змісту розписки у співвідношенні із обґрунтуваннями кожної із сторін, суд приходить до переконливого висновку про те, що дана розписка не може бути належним доказом укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку між сторонами, оскільки по-перше, не містить дати передачі грошових коштів та майна від однієї особі іншій. По-друге, термін «за дім» на переконання суду жодним чином не може підтверджувати факту продажу будинку відповідачем позивачу, оскільки є неконкретизованим, може стосуватися різних юридичних фактів, як оренда, користування тощо. А тому, без надання інших доказів в підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, зазначена розписка не може судом бути взята до уваги, як належний доказ досягнення між сторонами домовленості щодо істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку та його виконання.

Більш того, шляхом системного аналізу змісту статей 638, 655, 656 ЦК України істотною умовою договору, є умова про предмет договору, в даному випадку житловий будинок, який на моменту вчинення договору повинен перебувати у продавця, тобто належати йому на праві власності.

Однак, як вбачається із долучених до матеріалів справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.02.2010 (а.с.10), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.04.2010 (а.с.8), відповідачем ОСОБА_4 набуто у приватну власність спірне нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, лише у 2010 році, через три роки після дати, яку позивач пов'язує з укладенням договору купівлі-продажу цього будинку.

А тому, станом на 24.11.2006 зазначений житловий будинок не перебував у власності відповідача, а відтак, як предмет спірного договору, не міг перебувати у продавця і щодо умов його відчуження сторонами не могло бути досягнуто юридично значимої домовленості.

Крім цього, як зазначив в судовому засіданні сам позивач, як у 2006 році, так і в подальшому волевиявлення відповідача полягало в укладенні договору дарування житлового будинку на користь своєї дочки, а не укладення договору купівлі-продажу цього ж будинку на користь позивача.

А тому суд вважає, що з наведених обставин підстав для визнання договору дійсним з підстав ч.2 ст.218, ч.2 ст.220 ЦК України у суду також немає.

Крім цього судом не приймаються до уваги посилання позивача про те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, оскільки ним самим в ході судового засідання було зазначено, що відповідач з'явився до нотаріуса на його пропозицію, однак волевиявлення відповідача було щодо укладення іншого договору, правова природа якого є відмінною від запропонованої позивачем. І таке волевиявлення було незмінним з 2006 року.

На підставі наведеного суд приходить до переконання про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 24.11.2006 спірного житлового будинку у суду немає, як і для визнання за позивачем права власності на це нерухоме майно. А тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю, понесені позивачем судові витрати у справі відповідно до положень ст.88 ЦПК України із відповідача не стягувати.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнання права власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 83,1 м.кв., житловою площею 43 м.кв., розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1; відмовити за безпідставністю вимог.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: А.Б. Бучинський