Справа № 344/2289/16-ц
Провадження № 22-ц/779/433/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2010 року з відповідача на її користь стягнуто 80 017,50 грн грошової компенсації частки у спільній сумісній власності подружжя квартирі АДРЕСА_1. Вказане рішення набрало законної сили 26 жовтня 2010 року, відповідно з цього часу у ОСОБА_3 перед нею виникло грошове зобовязання по сплаті цих коштів. Враховуючи, що впродовж пяти років останній не виконав рішення суду, вважала, що відповідно до ст. 625 ЦПК України повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання. Тому просила стягнути на її користь 59 372,99 грн інфляційних втрат, три відсотки річних від простроченої суми за період з листопада 2010 року по січень 2016 року в розмірі 12 403,93 грн, а всього 71 776,92 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 за невиконання грошового зобовязання на користь ОСОБА_2 59 372,99 грн інфляційних втрат, 12 403,93 грн три проценти річних від простроченої суми, а всього 71 776,92 грн. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі на вказане рішення ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Так, задовольняючи позов судом не враховано положення ст. 625 ЦК України, яка визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Зважаючи на те, що цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення судового рішення. За змістом ст. 11 ЦК України зобовязальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, і натомість не виникають з рішення суду, оскільки таке підтверджує лише наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Не прийнято судом до уваги і правової позиції ВСУ, висловленої в постанові №6-2759цс15 від 20 січня 2016 року, згідно якої правовідносини з приводу виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за виконання грошового зобовязання, тобто ст. 625 ЦК України.

Апелянт вказує, що спірна квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, правовідносини щодо якої врегульовано спеціальним законом - СК України. До моменту припинення частки позивача у цій власності за рішенням суду вони будь-яких зобовязальних відносин щодо цього майна не мали. Разом з тим, позов про припинення її частки в спільному майні подружжя та відповідно стягнення з нього вартості 1/2 частки квартири подано самою ОСОБА_2

Крім того, судом не встановлено протягом якого періоду часу він повинен був сплатити грошову компенсацію позивачу, розмір платежів тощо. Аналогічно як і не враховано платежів, які ним здійснювалися на погашення стягнутої судом суми компенсації. Вказані обставини мають суттєве значення для вирішення спору, оскільки впливають на обчислення часу та суми прострочення.

Натомість, суд в рішенні зіслався тільки на розрахунок ОСОБА_2, не перевіривши при цьому його правильність.

Необґрунтованим є також і висновок суду щодо неповного виконання ним рішення суду. Той факт, що він повністю сплатив позивачу суму грошової компенсації, як і відсутність боргових зобовязань по аліментах, в судовому засіданні підтвердив представник третьої особи. Доказом цього є також і відповідні постанови про закриття виконавчого провадження.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, за нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує питання щодо обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2010 року припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та визнано за відповідачем право власності в цілому на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідно з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 80 017,50 грн грошової компенсації її частки у спільній власності - квартирі АДРЕСА_1 (а.с.4).

Зясовано, що вказане рішення звернуто до примусового виконання. Зокрема, 26 січня 2011 року головним державним виконавцем Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 30 грудня 2010 року, виданого Івано-Франківським міським судом на підставі цього рішення (а.с. 8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 покликалась на те, що незважаючи на відкрите виконавче провадження ОСОБА_3 станом на січень 2016 року не виконав рішення суду. А отже, згідно з ст. 625 ЦК України повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, який своєчасно не виплатив їй грошову компенсацію частки у спільній сумісній власності подружжя - квартирі АДРЕСА_2, порушив свої грошові зобовязання. А відтак, є правові підстави для покладення на нього відповідальності та стягнення на користь позивача суми боргу, встановленої за прострочення грошового зобовязання частиною другою статті 625 ЦК України.

Проте, погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може з огляду на таке.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену цією статтею відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Разом з тим, встановлена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Верховним Судом України в постанові №6-2759цс15 від 20 січня 2016 року, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів в подібних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник у звязку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про стягнення з відповідача на її користь 80 017,50 грн грошової компенсації за частку у спільній власності подружжя.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми статті 625 ЦК України, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Крім того, обставини справи спростовують існування між сторонами грошового зобов'язання до ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 80 017,50 грн грошової компенсації її частки у спільній власності подружжя.

Також з цього рішення суду зобов'язальні відносини не виникають, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Водночас їх виникнення пов'язано з актами цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права.

На думку колегії суддів, при вирішенні даного спору місцевий суд неправильно врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року в справі №6-113цс14, оскільки правовідносини в ній стосуються відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди, що є грошовим зобовязанням.

Не міститься також правової позиції, обовязкової для судів в подібних правовідносинах, і в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2016 року № 6-2168цс15, посилання на яку в рішенні суду є хибним.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Розподіл судових витрат між сторонами слід провести згідно із ст. 88 ЦПК України та з врахуванням їх документального підтвердження.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2017 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 789,55 грн понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5