Справа № 466/3811/16 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/420/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 8 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту -,

встановила:

Оскаржуваним рішеннямШевченківського районного суду м. Львова від 8 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про встановлення сервітуту.

Рішення оскаржила ОСОБА_4 Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що 27 листопада 2001 року, її дід ОСОБА_5 подарував їй житловий будинок № 18а на вулиці Арктичній у смт Брюховичі. Дний будинок межує з будинком №18, який належить ОСОБА_5 Вказує, що зазначені житлові будинки розташовані на земельній ділянці відповідача, яка 20 березня 2006 року була їй подарована ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 27 листопада 2001 року дід позивача - ОСОБА_5, подарував їй житловий будинок № 18а по вул. Арктичній в смт. Брюховичі. Даний будинок розташований поруч з житловим будинком № 18, який належить ОСОБА_5 Вказані будинки розташовані на земельній ділянці площею 0,0968 та, наданій ОСОБА_5 для обслуговування будинку та господарських будівель на підставі рішень виконкому Брюховицької селищної ради № 271 від 14 червня 1994 року і № 35 від 25 січня 2001 року.

20 березня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0968 га. на якій розташовані житлові будинки № 18 і № 18а.

Належний позивачеві житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка належить відповідачу.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивачем оскаржувався договір дарування земельної ділянки від 20 березня 2006 року і Державний акт на право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Вимоги ОСОБА_4 щодо визнання за нею права на користування спірною земельною ділянкою площею 476.6 кв.м. у визначений нею спосіб, не було задоволено, оскільки таке право не може були забезпечено за рахунок порушення права власності відповідача на землю, законність набуття якого встановлено судом. Окрім того, судом встановлено, що з боку ОСОБА_2 та мешканців будинку №18 на вулиці Арктичній в смт. Брюховичі не чиняться жодні перешкоди щодо користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, необхідною їй для обслуговування свого будинку.

Позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що в період після ухвалення рішення Апеляційним судом Львівської області і до часу звернення з цим позовом відповідачем чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 402 ЦК України, сервітут може були встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Тобто, позивач спочатку повинна була звернутися до відповідача з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, у проекті якого запропонувати чіткі умови використання земельної ділянки, а у разі відмови укласти такий правочин - звернутися до суду.

Є встановленим, що позивач звернулася до відповідача з пропозицію щодо такого правочину, проте саме звернення відбулося після звернення з позовом.

Згідно положень ст. ст. 401, 402 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Відповідно до ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо такої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Пунктом 38 постанови Вищого спеціалізованого суду україни з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного обєкта і не залежить від власників цих обєктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК України).

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

Встановлено, що з вимогою про встановлення земельного сервітуту позивач безпосередньо до відповідача не зверталася. Сторони в добровільному порядку це питання не вирішували.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на даний час і на протязі трьох років в даному будинку не проживає, докази про те, що вона позбавлена можливості обслуговувати належний їй будинок, відсутні.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність позову та відмову у його задоволенні.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 8 вересня 2016 року залишити без змін.

Увала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: