Справа № 539/584/17
Провадження №2-о/539/51/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарі Мирна Т.Ф.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернулась в суд з заявою про встановлення факту народження її онуки ОСОБА_2.

В заяві вказувала, що 07.08.2016 року в м. Севастополь АРК території тимчасово непідконтрольній владі держави Україна у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_2. Для отримання свідоцтва про народження вона звернувся до відділу РАЦС по м. Лубни та 23.02.2017 року отримала відмову в державній реєстрації факту народження, оскільки надане лікарське свідоцтво про народження не відповідає встановленим формам первинної облікової документації.

Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт народження ОСОБА_2, котра народилася 07.08.2016 року в м. Севастополь АРК. Батько на підставі свідоцтва про шлюб серії І-АС № 039368 від 18.10.2013 року громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 Україна, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3; матір громадянка України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка м. Лубни Полтавської області Україна, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_5.

В судове засідання сторони не з»явились.

Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії 1-АС № 039368 від 18 жовтня 2013 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, 18 жовтня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Гагарівського районного управління юстиції у м. Севастополі уклали шлюб, актовий запис №827.

Згідно довідки про народження №1163 від 17.08.2016 року відділу запису громадянського стану Гагарівського району м. Севастополя є запис акта про народження №1169 від 17 серпня 2016 року ОСОБА_2, яка народилась 07.08.2016 року в м. Севастополі, РФ. Батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно свідоцтва про народження серії І-КМ №544028 від 17.08.2016 року ОСОБА_2, народилась 07.08.2016 року, місце народження м. Севастополь, РФ. У свідоцтві про народження ОСОБА_2 батьки значаться ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відмова Лубенського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області у проведенні державної реєстрації народження 23.02.2017 року дитини у ОСОБА_4 мотивована тим, що провести державну реєстрацію народження дитини, яка народилась 07.08.2016 року у ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про народження серія І-КМ № 544028 виданого 17 серпня 2016 року на ОСОБА_2, відділом запису актів громадянського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану місту Севастополя (актовий запис № 1169 від 17 серпня 2016 року) неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території АР Крим, м. Севастополя, України, визначеній Верховною Радою України, на якій не можливо отримати медичний документ, що може бути підставою для державної реєстрації народження відповідно частини четвертої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту народження у громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, дитини дівчинки, яка народилась 07 серпня 2016 року в м. Севастополь, що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини, видане відповідним державним органом України, тобто має юридичне значення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 60, 197, 212-215, 218, 234, 256, 257-1 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження ОСОБА_2, котра народилася 07 серпня 2016 року в м. Севастополь АРК. Батько на підставі свідоцтва про шлюб серії І-АС № 039368 від 18.10.2013 року громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, Україна, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3; матір громадянка України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка м. Лубни, Полтавської області, Україна, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_6