Справа № 183/1033/16
№ 2/183/162/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г.,

при секретарі Петрієнко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1М,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго», який в подальшому уточнила та просила визнати договір № 81 від 25 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та КП «Новомосковськтеплоенерго» недійсним з моменту його укладення.

В обґрунтування позову зазначила, що 01 березня 2013 року вона звернулася до відповідача з заявою для укладення договору на постачання теплоенергії до приміщення по вул.Радянська, 15/31 в м.Новомосковськ. 23 березня 2013 року відповідачем їй був наданий проект договору на теплопостачання. 25 березня 2013 року вона повернула проект договору разом з протоколом розбіжностей. Не зважаючи на це, відповідач не прийнявши протокол розбіжностей до уваги, заперечує його, та вважає договір діючим без проекту розбіжностей. А тому посилаючись на вимоги ст..ст. 203, 215 ЦК України просила суд визнати договір недійсним.

В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити їх. В судовому засіданні при дослідженні оспорюваного договору зазначила, що вона його не підписувала, а надала цей примірник посадовій особі відповідача разом з протоколом розбіжностей у звязку з тим, що цей договір не відповідав Типовому договору, а також суперечить ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Після звернення до відповідача з заявою про укладення договору на постачання теплової енергії, вона продовжувала сплачувати послуги відповідача, однак не за тарифами, які відповідач вистявляв їй, а за нормами теплопостачання як і раніше. Посилання відповідача на те, що приміщення вибуло з житлового не відповідає дійсності, тому як таке рішення було прийняте виконкомом лише у 2015 році. Позов просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та пояснила, що дійсно позивач звернулася до підприємства з заявою про укладення договору на постачання теплоенергії. До цього моменту вона сплачувала послуги теплопостачання без договору. Примірник договору був вручений відповідальною посадовою особою підприємства позивачеві 23 чи 25 березня 2013 року, та повернутий позивачем 25 березня 2013 року. В повернутому примірнику договору було зазначено, що він надається з протоколом розбіжностей, однак протоколу розбіжностей надано не було. Відповідні відомості цей примірник договору не містить, чому посадова особа, яка прийняла примірник договору в якому зазначено наявність протоколу розбіжностей не внесла такі відомості їй не відомо. Згідно журналу вхідної кореспонденції такий протокол розбіжностей зареєстрований 24 квітня 2013 року. Вважає, що оспорюваний договір датований 01 березня 2013 року укладений з позивачем саме 01 березня 2013 року та відповідає діючому законодавству. Про це також свідчить те, що позивач продовжувала сплачувати послуги теплопостачання, дійсно в розмірі меншому, ніж було розраховано підприємством, як за нежитлове приміщення. В задоволенні позову просила відмовити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, показала, що вона працює на підприємстві КП «Новомосковськтеплоенерго», відповідно до своїх посадових обовязків, прийнявши заяву від ОСОБА_1 про укладення договору від 01 березня 2013 року надала позивачу два примірники проекту договору 25 березня 2013 року, який позивач повернула цього ж дня із зазначенням, що він надається з протоколом розбіжностей. Однак при цьому позивач такого протоколу не надала. Вона, як працівник підприємства відомостей про те, що повернутий договір не містить цього протоколу розбіжностей не здійснила. Відповідно до журналу вхідної кореспонденції протокол розбіжностей від позивача надійшов 24 квітня 2013 року.

Суд, заслухавши представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме:

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, докази встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до вимог ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, зобовязання відповідача щодо повернення кредиту та сплаті відсотків виникає з Кредитного договору від 14.02.2008 р. №748388/ФЛ та має виконуватися у відповідності до цього договору. Підставою виникнення вказаного зобовязання відповідача є виключно Кредитний договір.

В матеріалах справи міститься належним чином завірена копія оспорюваного договору за № 81 датований 01 березня 2013 року, який не підписаний від імені споживача, а лише містить відомості «з протоколом розбіжностей підпис ОСОБА_1 25.03.2013 року».

Згідно копії журналу реєстрації видачі договорів значаться відомості, що ОСОБА_1 видано проект договору відповідачем 23 березня 2013 року.

Згідно копії журналу вхідної кореспонденції протокол розбіжностей від ОСОБА_1 від 25 березня 2013 року зареєстрований 24 квітня 2013 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, в ході розгляду справи сторонами уточнювалися позовні вимоги, та надавалися відповідні заперечення; подавалися докази.

Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом, то суд звертає особливу увагу на те, що згідно п.7,8 Постанови ПВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК УкраЇни, підставою недійсності правочину є недодержання стороною сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна

його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлена відсутня згода за всіма істотними умовами договоруспоживача, а саме договір не підписувався з боку споживача, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний позивачем договір не є укладеним, а тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним - необхідно відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 57, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Г.Дубовенко