АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/149/17 Справа № 0430/2301/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Дніпро 21 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "Перший Український ОСОБА_3" звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що 09 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання за даним договором. Також між сторонами 09 вересня 2008 року та 06 січня 2009 року були укладені додаткові угоди до кредитного договору. Зобовязання за договором було забезпечено договорами поруки з ОСОБА_5 та ОСОБА_2, укладених 09 вересня 2008 року з банком. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 28 серпня 2012 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у звязку з чим виникла необхідність захисту свого цивільного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені /т.І, а.с.2-5/.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі. Враховуючи доповнення внесені додатковим рішенням суду від 21 жовтня 2015 року, стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 09 вересня 2008 року в сумі 220 242, 99 грн., що еквівалентно 20 909,41 євро, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 155 357, 22 грн., що еквівалентно 14 749,29 євро; заборгованості за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом 64 876, 19 грн., що еквівалентно 6 159,21 євро; суми пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором 9, 58 грн., що еквівалентно 0,91 євро. Вирішено питання щодо судових витрат /т.І, а.с.77-78, 127/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про його скасування /т.І, а.с.120-121/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Перший Український ОСОБА_3» відмовлено /т.І, а.с.151-152/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до боржника та припинено поруку за договорами поруки, оскільки збільшився обсяг відповідальності поручителів без їх відома.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т.І, а.с.202-205/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 201УПС/30/08И, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 15 000 євро на купівлю квартири /т.І, а.с.9-10/.

Терміни та розміри платежів повернення кредиту вказані у графіку, наведеним у додатку №1 до договору, який є його невідємною частиною. Зазначеним графіком визначені періоди сплати щомісячних платежів повернення кредиту, з кінцевим терміном повернення 07 вересня 2023 року /т.І, а.с.11-13/.

За користування кредитом позичальник сплачує банку 12,5 % річних, при порушенні визначених договором строків повернення кредиту позичальник сплачує 17,5% річних (п.1.1 договору).

В забезпечення виконання умов кредитного договору 09 вересня 2008 року були укладені договори поруки з ОСОБА_5 та ОСОБА_2, з кожним окремо. За умовами вказаних договорів відповідачі поручились перед кредитором за виконання боржником свого обовязку за кредитним договором від 09 вересня 2008 року /т.І, а.с.14, 15/.

Також умовами договорів поруки визначено межі відповідальності поручителів, а саме: повернення суми кредиту 15 000 євро в строк відповідно до графіка повернення кредиту, згідно з додатком № 1 до договору від 09 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И, дата повернення кредиту в повному розмірі 07 вересня 2023 року; сплата відсотків по терміновій заборгованості 12,5 % річних; сплата відсотків за безпідставне користування коштами (за простроченою заборгованістю) 17,5 % річних; сплата неустойки та повернення збитків відповідно до умов основного зобовязання.

09 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до умов цієї угоди банк згідно з вимогами Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та загальної вартості кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 повідомив позичальника про те, що відбулося здорожчання розміру кредиту та змінено розмір реальної процентної ставки за кредитом. Розрахунок реальної процентної ставки наведений у додатку № 2 до кредитного договору від 09 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И /т.І, а.с.16/.

06 січня 2009 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору. Зазначеною угодою доповнено п.1.1 кредитного договору та викладено у новій редакції, відповідно до якої у період з 06 січня 2009 року по 30 червня 2009 року платежі по кредитній заборгованості позичальником не сплачуються та починаючи з 01 липня 2009 року сплачуються рівними частинами.

Також змінений абзац 4 п.2.1. договору, згідно якого повернення кредиту здійснюється відповідно графіку, наведеного у додатку №3, з визначенням кінцевим терміном повернення кредиту 07 вересня 2023 року. З даного графіку вбачається, що розмір щомісячних платежів збільшився з 83, 34 євро до 86, 25 євро, проте сукупна вартість кредиту залишилась незмінною 15 000 євро, оскільки зазначеною угодою було визначено період за який позичальник не сплачував банку платежі по заборгованості, що призвело до їх подальшого збільшення.

Отже, даними додатковими угодами не було збільшено обсяг відповідальності за кредитним договором, оскільки угодами не було змінено ані розміру наданого кредиту, ані процентної ставки за користування ним та строків його повернення.

Пунктом 5 договору передбачена відповідальність позичальника в разі порушення ним термінів повернення кредитних коштів, встановлених спірним договором.

У порушення умов кредитного договору від 09 вересня 2008 року, відповідач свої зобовязання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 28 серпня 2012 року утворилася заборгованість в розмірі 20 909, 41 євро, з яких 14 749, 29 євро заборгованість за кредитом, 6 159, 21 євро заборгованість по відсоткам (за користування терміновою та простроченою заборгованістю за кредитом) та 0, 91 євро пеня., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /т.І, а.с.6-8/.

24 липня 2012 року на адреси боржника та поручителів банком було направлено вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та відсотків за його користування /т.І, а.с.22-24/.

З позовом до суду банк звернувся у вересня 2012 року.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що порука за спірним кредитним договором припинилась в силу ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки до основного зобовязання були внесені зміни не узгодженні з поручителями. Враховуючи, що додаткові угоди № 1 та №2 були укладені з банком без згоди відповідачів, їх порука припинилась у звязку зі зміною розміру зобовязань. Проте, з даними твердженнями колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, крім іншого, також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за умов внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання, якщо вони призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Отже, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-701цс15.

Як вже було вище зазначено відповідно до графіків повернення кредиту, що містяться в матеріалах справи, у підсумку загальна сума кредиту після укладання додаткових угод не відрізняється від зазначеної суми в основному кредитному договорі, в забезпечення умов якого були укладені договори поруки. Також не було змінено кінцевий термін повернення кредиту та розмір процентної ставки за користування ним, що підтверджується розрахунком заборгованості, в якому зазначено розмір відсотків за яким він був здійснений банком. Пунктом 5 договору передбачена відповідальність позичальника за порушення зобовязань за договором, даний пункт змінено не було. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню норма ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки при укладенні додаткових угод розмір зобовязань за кредитним договором фактично не збільшився.

Між тим, за умовами кредитного договору № 201УПС/30/08И від 09 вересня 2008 року боржник, а відтак і поручитель, первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 07 вересня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно п.1.1. боржник повинен здійснювати погашення заборгованості окремими платежами щомісяця у розмірі і в період визначених графіком, наведеному у додатку №3. Відповідно до умов договору відповідальність наступає з порушенням строків повернення кредиту, прострочення платежу вважається наступного дня за кінцевою датою його внесення, яке передбачено щомісяця згідно графіку повернення кредиту. Договором поруки передбачено, що боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність.

Отже, з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Оскільки строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, то зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, чи з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, застосоване в частині четвертій статті 559 ЦК України поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року № 6-272 цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З розрахунку заборгованості вбачається, що в червні 2009 року боржник сплатив останній платіж на погашення кредиту та в липні 2009 року останній платіж за відсотками, після чого почала утворюватися заборгованість, але з вимогою про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів позивач звернувся лише в вересні 2012 року, що свідчить про пропуск ним шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителів відносно чергових платежів, а саме, з серпня 2009 року по лютий 2012 року.

Отже, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачаться, що за неналежне виконання боржником своїх зобовязань виникла заборгованість у розмірі 14 749, 29 євро за тілом кредиту, 6 159, 21 євро за відсотками за користування кредитом та 0,91 - пеня, то з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як поручителів і боржника слід стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором, за винятком тих платежів відносно який порука припинена, тобто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11 989, 29 євро та заборгованість за відсотками в розмірі 1 004, 94 євро.

В іншій частині платежів порука ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за виконання зобовязань за кредитним договором від 09 вересня 2008 року припинена та заборгованість в цій частині підлягає стягненню лише з основного боржника, тобто ОСОБА_4

Також звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 просив суд апеляційної інстанції застосувати наслідки спливу позовної давності до даних правовідносин, проте дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс14.

В матеріалах справи відсутня заява будь-кого з відповідачів про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку.

Відповідно ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, враховуючи сплачений судовий збір при звернені до суду з даними позовними вимогами та часткового задоволення позовних вимог з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі по 436, 16 грн. з кожного та окремо з ОСОБА_4 797, 05 грн.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" заборгованість по кредитному договору № 201УПС/30/08И від 09 вересня 2008 року станом на 28 серпня 2012 року в сумі 12 994, 23 Євро, з яких заборгованість за кредитом 11 989, 29 Євро, заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом 1 004, 94 Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" заборгованість по кредитному договору № 201УПС/30/08И від 09 вересня 2008 року станом на 28 серпня 2012 року в сумі 7 915, 18 Євро, з яких заборгованість за тілом кредиту 2 760 Євро, заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом 5 154, 27 Євро, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 26, 11 грн.

В задоволені інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" судовий збір у розмірі по 436, 16 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український ОСОБА_3" судовий збір в сумі 797, 05 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_6