Справа № 653/64/16-ц
Провадження № 2/653/159/17
РІШЕННЯ

іменем України

28.02.2017

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шарко Н.А.,

секретаря Тимашової Т.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника Генічеської міської ради ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 діючого в інтересах ОСОБА_1 до Генічеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_6, про визнання нечинним та скасування рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради та визнання недійсним та скасування державного акту,

встановив:

ОСОБА_7 діючий в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Генічеської міської ради Херсонської області, ОСОБА_4, ОСОБА_6, в якій з урахування уточнень просив визнати нечинним та скасувати рішення сесії Генічеської міської ради від 21 грудня 2009р. за №1179 в частині передачі безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_8 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0929 га, із земель житлової та громадської забудови Генічеської міської ради, за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Петровського,17; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №516078, виданий на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0929 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Петровського,17, та його державну реєстрацію.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі рішення сесії Генічеської міської ради за №1179 від 21 грудня 2009р. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність було передано земельну ділянку площею 0,0929 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Петровського,17. На підставі вказаного рішення було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №516078, та в подальшому проведено його державну реєстрацію. Зазначає, що оскільки на підставі судового рішення від 30 березня 2010р. договір дарування 49/100 частини будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську, укладений між позивачем та ОСОБА_4 від 20 березня 2008р. було визнано недійсним, його право власності на вказану частину будинку поновлено, тому остання втратила право і на земельну ділянку, яка була їй виділена у власність на підставі вищевказаного рішення сесії міської ради. Вважає, вказані обставини підставою для визнання нечинним та скасування зазначеного рішення сесії та визнання недійсним та скасування державного акту, разом з його державною реєстрацією, оскільки наявність останніх чинить йому перешкоди в реалізації його права власності на земельну ділянку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що на даний час він є власником частини житлового будинку, однак у звязку з тим, що згідно правовстановлюючих документів право власності на земельну ділянку належить іншій особі, тому він позбавлений можливості належним чином користуватись своїм майном, та позбавлений можливості реалізувати своє переважне право на приватизацію земельної ділянки.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що ОСОБА_4 жодного відношення до будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську не має. Оскільки договір дарування було визнано недійсним, тому вказаний договір не міг потягнути за собою будь-яких правових наслідків, у звязку з чим остання не може вважатися належною власницею земельної ділянки за зазначеною адресою. Просив позовні вимоги задовольнити.

Представник Генічеської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, до міська рада під час прийняття оскаржуваного рішення діяла у відповідності до вимог діючого законодавства, у звязку з чим у задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що його довірительниця реалізувала своє право на приватизацію земельної ділянки у відповідності до вимог діючого законодавства, підстав для визнання недійсним рішення сесії та державної акту та їх скасування немає. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки та свою правову позицію стосовно заявлених позовних вимог не висловила.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 травня 2003р., укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_1, ОСОБА_11, останні у рівних частинах придбали будинок №17 по вул. Петровського у м. Генічеську Херсонської області, який розташований на земельній ділянці 896 кв.м.

Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 02 листопада 2005р. затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 щодо поділу спільного майна подружжя, на підставі якої ОСОБА_1 у власність перейшло 49/100 частин будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську, а ОСОБА_11 51 /100 частин відповідно, а також визначено порядок землекористування.

20 березня 2008 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування частини будинку, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував останній, належну йому на праві власності 49/100 частин будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську.

Згідно витягу з рішення Генічеської міської ради за №772 від 27 листопада 2008р., вбачається, що сесія міської ради вирішила надати дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення безкоштовно у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, із земель житлової та громадської забудови Генічеської міської ради, орієнтовною площею 0,0946 га, за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Петровського 17.

У подальшому, рішенням Генічеської міської ради за №1179 від 21 грудня 2009р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право спільної сумісної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» вирішено затвердити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право спільної сумісної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, із земель житлової та громадської забудови Генічеської міської ради; та передано вищеозначену земельну ділянку безоплатно у власність зазначеним громадянам з видачею державного акту.

30 березня 2010р. Генічеським районним судом у справі №2-204/2010 увалено рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. Вказаним рішенням, яке набрало законної сили позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір дарування 49/100 частин житлового будинку по вул. Петровського 17 у м. Генічеську, Херсонської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 20 березня 2008р., а сторони повернуто у первинний стан.

У подальшому ОСОБА_6 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №516078 від 30 травня 2011р., та здійснено його державну реєстрацію. У вказаному державному акті зазначено, що ОСОБА_11 є власником земельної ділянки площею 0,0929 га, за адресою: вул. Петровського,17 м. Генічеськ з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та зазначено, що співвласником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_4

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 будучи законним власником 49/100 частин домоволодіння №17 по вул. Петровського у м. Генічеську Херсонської області, розпорядився зазначеним майном, уклавши 20 березня 2008р. нотаріально посвідчений договір дарування з ОСОБА_4, з подальшою його державною реєстрацією за новим власником.

У подальшому ОСОБА_4 будучи власницею частини будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську разом із співвласницею іншої частини будинку ОСОБА_6 звернулись до Генічеської міської ради із заявою про надання дозволу на оформлення права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За змістом ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Так, згідно ч.2,3 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції закону станом на прийняття оспорюваного рішення), набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом.

У ч.1 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції закону станом на прийняття оспорюваного рішення), зазначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до норм ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

21 грудня 2009р. Генічеською міською радою винесено рішення за №1179 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право спільної сумісної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», яким затверджено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право спільної сумісної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, із земель житлової та громадської забудови Генічеської міської ради; та передано вищеозначену земельну ділянку безоплатно у власність зазначеним громадянам з видачею державного акту.

Таким чином, із викладених норм земельного законодавства вбачається, що надання земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку можливо, якщо особа має право власності на сам житловий будинок для обслуговування якого надається ділянка, та має право користування земельною ділянкою на час звернення про оформлення права власності.

Згідно матеріалів справи слідує, що на час прийняття вищевказаного оскаржуваного рішення № 1179 від 21 грудня 2009 року Генічеською міською радою у ОСОБА_4 було право власності на частину будинку №17 по вул. Петровського у м. Генічеську, у звязку з чим відповідно було право користування земельною ділянкою.

Відповідно ч. 1 ст.15 та ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази, відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України, повинні бути належними і допустимими.

Згідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється, в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи.

Відповідно до ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

У судовому засіданні, ані позивачем, ані його представником не надано жодних доказів на підтвердження того, що прийняте міською радою оскаржуване рішення не відповідало вимогам чинного на той час законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, чи порушувала на час його винесення права а інтереси позивача.

Крім того, суд зазначає, що вказане позивачем рішення органу місцевого самоврядування за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права, який є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Тому це рішення як адміністративний акт, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям, не може бути скасовано чи змінено.

Аналогічна правова позиція розкрита в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в якому Конституційний Суд України постановив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання ничиним та скасування рішення Генічеської міської ради від 21 грудня за №1179 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується решти позовних вимог, то суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Генічеського районного суду від 30 березня 2010р. у справі №2-204/2010, залишеного без змін апеляційною та касаційною інстанціями, увалено рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. Вказаним рішенням, яке набрало законної сили позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір дарування 49/100 частин житлового будинку по вул. Петровського 17 у м. Генічеську, Херсонської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 20 березня 2008р., а сторони повернуто у первинний стан.

Рішення суду набрало законної 30 червня 2010р.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлено судомив рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязана з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі усе, що вона одержала на виконання цього правочину.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009р. за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до підпункту «ґ» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 р. за №7, при переході права власності на будівлі та споруди за

цивільно-правовими угодами, до 01 січня 2002р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі, та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2011р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити відповідно до ст 120 Земельного кодексу України на підставі цивільно-правових угод, а право користування ні підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України, а з часу внесення змін до ст. 120 Земельного кодексу України - і згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Разом з тим, слід враховувати Правову позицію Верховного суду України, викладену в Постанові від 11.02.2015 року (справа №6-2цс15), згідно якої при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, за нормами ст. 120 Земельного кодексу України визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчудження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

З аналізу вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірний договір дарування житлового будинку було визнано недійсним, тому сторони повернулись у первинний стан, у звязку з чим право користування позивача ОСОБА_1 на частину земельної ділянки за ним поновилось.

При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 було реалізовано право на приватизацію вільної земельної ділянки, оскільки як вбачається зі змісту оскаржуваного державного акту, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по вул. Петровського,17 у м. Генічеську.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу України позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У силу ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною першою статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 р. за №7, виходячи з положень статей 8,124 Конституції України, статей 26,30,87-90,97,100,102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161,210,212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 ЦПК України, ст. 12 Господарсько-процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

У Постанові від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13 Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 Земельного кодексу України є недійсним.

Як було встановлено, вище спірний державний акт видано без належної правової підстави, його видача значним чином порушує земельні та інші права ОСОБА_1, як користувача частини спірної земельної ділянки, а отже суд приходить до висновку про необхідність визнання державного акту недійсним, його скасування, та скасування його державної реєстрації.

У той же час, з огляду на те, що відомості про спірну земельну ділянку та її власника зареєстровані в Державному земельному кадастрі, суд приймаючи рішення про визнання недійсним Державного акта на землю та скасування його державної реєстрації вважає необхідним скасувати реєстрацію спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

При цьому, суд не приймає доводи представника відповідача про те, що в разі визнання недійсним державного акту буде порушено право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, оскільки у силі ст. 89 Земельного кодексу України, володіння та користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній сумісній власності здійснюється за договором або за законом. Враховуючи те, що під час оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, за адресою вул. Петровського,17 у м. Генічеську ОСОБА_1 будь-якої згоди як співвласник не надавав, а договір відсутній, тому суд приходить до висновку, що процедура оформлення земельної ділянки ОСОБА_6 відбулась з порушенням чинного земельного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту, його скасування, та скасування його державної реєстрації є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_7, діючого в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за №516078, виданий на ім"я ОСОБА_6, ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0929 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ вул. Петровського,17, та скасувати його державну реєстрацію за №00568 від 19 червня 2011р.

У решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_12