Справа № 348/2320/15-ц
Провадження № 22-ц/779/438/2017
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б. М. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Васильковського В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2, представника апелянтів ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 селищної ради, ОСОБА_4, третя особа - відділ Держгеокадастру у Надвірнянському районі, про зобовязання вчинити дії, визнання права власності, скасування рішення та державного акту про право власності на землю, за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду від 17 січня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивачі звернулися в суд з зазначеним позовом, мотивуючи тим, що вони є спадкоємцями за законом майна ОСОБА_9, яка померла 21.09.1998 року. Протягом багатьох років родина ОСОБА_9 користувалась земельною ділянкою площею 0,2567 га за адресою: смт. Ланчин, вул. Лучка, 6, Надвірнянського району Івано-Франківської області. Згідно рішення виконкому ОСОБА_8 селищної ради від 12 січня 1995 року ОСОБА_10 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2567 га в с. Ланчин, вул. Лучка, 6.

Як випливає з матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою смт. Ланчин по вул. Лучка, 6 ще до 1995 року були наявні дані бюро технічної інвентаризації про площу, межі та план земельної ділянки, які лягли в основу рішення ОСОБА_8 ради від 12 січня 1995 року. Окрім того, в самому рішенні від 12.01.1995 року зазначено, що площа такої складає 0,2567 га і межі границь погоджені зі всіма суміжними землекористувачами.

Незважаючи на це, 11.11.1998 року ОСОБА_8 селищною радою було видано державний акт про право приватної власності на землю серії ІФ №004002, в якому зазначено, що на підставі рішення ОСОБА_8 ради від 12.01.1995 року ОСОБА_10 передається у власність земельна ділянка площею 0,2287 в с. Ланчин по вул. Лучка, 6 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства.

У вересні 2015 року, після отримання з архіву копії рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12 січня 1995 року, позивачам стало відомо, що державний акт про право власності на землю не відповідає рішенню селищної ради і що у їхньому володінні, як спадкоємців ОСОБА_10 ГанниЛюбомири Володимирівни, повинно бути на 0,028 га більше, ніж це передбачено державним актом і що зазначені 0,028 га були передані у власність відповідачу ОСОБА_4

Рішенням ОСОБА_8 селищної ради від 30.06.2004 року №518 відповідачу ОСОБА_4 було надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га, за адресою: с. Ланчин, вул. Лучка 8 «а», а 28.02.2006 року - ОСОБА_8 селищною радою видано державний акт про право власності на землю.

Як слідує з технічної документації на земельну ділянку по вул. Лучка, 8 «а» в с. Ланчин, така межує з їхньою земельною ділянкою (по вул. Лучка, 6). При цьому з позивачами, як суміжними землекористувачами жодних погоджень щодо меж земельної ділянки по вул. Лучка, 8 «а» під час виготовлення технічної документації ніхто не проводив.

В матеріалах справи мітиться рішення засідання комісії по узгодженню зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4 від 30.06.2004 року, в якому міститься посилання на відсутність ОСОБА_2 При цьому про інших співвласників земельної ділянки по вул. Лучка, 6, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взагалі не йде мова.

Крім того, жоден із співвласників суміжної ділянки по вул. Лучка, 6 в смт. Ланчин не був повідомлений про час і місце розгляду спору. Про рішення щодо погодження меж позивачі дізналися лише в 2015 році після ознайомлення з земельно-технічною документацією на ділянку по вул. Лучка, 8 «а».

Крім того, погодження межі взагалі не відбувалось, земельна комісія згідно рішення від 30.06.2004 року лише надала дозвіл голові земельної комісії погодити технічну документацію замість того щоб погодити межу.

Після уточнення позовних вимог позивачі просили:

зобов'язати ОСОБА_8 селищну раду привести державний акт про право приватної власності на землю серія ІФ №004002 від 11.11.1998 року, виданий ОСОБА_8 селищною радою ОСОБА_10 на земельну ділянку в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6, у відповідність до норм чинного законодавства та рішення третьої сесії 22-го скликання ОСОБА_8 селищної ради від 12 січня 1995 року про надання ОСОБА_9-Л.В. у приватну власність земельної ділянки 0,2567 га;

визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 право приватної власності за кожним на 1/4 земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6;

скасувати рішення ОСОБА_8 селищної ради від 30.06.2004 року №518 про надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: смт. Ланчин, вул. Лучка 8 «а»;

скасувати державний акт про право приватної власності на землю серії ІФ №099447 від 28.02.2006 року, виданий ОСОБА_4 ОСОБА_8 селищною радою на земельну ділянку площею 0,15 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 8 «а»;

визначити межу між домоволодіннями по вул. Лучка, 6 та по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин Надвірнянського району, з урахуванням рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12 січня 1995 року та відповідної земельно-технічної документації.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 17 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,2287 га, що знаходиться на території ОСОБА_8 селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення представник позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення.

Зокрема, апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що позивачами не надано суду доказів того, що землевпорядною організацією було відведено в натурі згідно рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року межу земельної ділянки площею 0,2567 га, так як акт відводу земельної ділянки в натурі такого розміру відсутній. На його думку, суд не взяв до уваги, що цим рішенням селищної ради було визнано право власності ОСОБА_9-Л.В. на ділянку, яка постійно перебувала у володінні родини ОСОБА_9, тобто у 1995 році мало місце не формування нової ділянки, а передача раніше наданої земельної ділянки, межі якої містились в матеріалах інвентаризаційної справи. Тобто у власність передано вже сформовану ділянку площею 0,2567 га і в п. 4 рішення зазначено, що межі границь погоджено зі всіма суміжними землекористувачами. Тому судом не враховано положення ч.ч. 5, 6 ст. 17 Земельного кодексу України від 1990 року, які діяли на момент прийняття рішення від 12 січня 1995 року.

Також вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_8 селищна рада при видачі оскаржуваного державного акту від 11.11.1998 року без будь-якої правової підстави зменшила площу земельної ділянки ОСОБА_9-Л.В. на 0,028 га.

Стверджує, що суд не взяв до уваги висновок земельно-технічної експертизи, проведеної у даній справі, яким підтверджено, що сьогоднішні межі домоволодіння за адресою смт. Ланчин, вул. Лучка, 6 були змінені, а площа земельної ділянки зменшена в порівнянні з матеріалами інвентаризаційної справи.

На думку апелянта, суд порушив право позивачів на надання доказів, що проявилось в тому, що з метою зясування наскільки була змінена спірна межа між домоволодіннями позивачів та відповідача, за клопотання позивачів експерт був викликаний в судове засідання, однак його не було допитано, справу перенесено. Проте на наступне судове засідання суд відмовив в задоволенні клопотання позивачів.

Що стосується скасування рішення про надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки та скасування державного акту, апелянт зазначає, що з позивачами, як суміжними землекористувачами, жодних погоджень щодо меж земельної ділянки не проводилось.

Із наведених підстав апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 та представник апелянтів доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнала з мотивів, наведених у письмовому запереченні на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції вважала законним і обґрунтованим.

Представники відповідача ОСОБА_8 селищної ради та третьої особи Відділу Держгеокадастру у Надвірнянському районі в судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, надіслали листи, в яких не погодились із апеляційною скаргою та просили суд розглянути справу без їх участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та представника апелянтів, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання ОСОБА_8 селищну раду привести державний акт про право приватної власності на землю серія ІФ №004002 від 11.11.1998 року, виданий ОСОБА_8 селищною радою ОСОБА_10 на земельну ділянку в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6, у відповідність до норм чинного законодавства та рішення третьої сесії 22-го скликання ОСОБА_8 селищної ради від 12 січня 1995 року про надання ОСОБА_9-Л.В. у приватну власність земельної ділянки 0,2567 га, та частково задовольняючи їх позов в частині позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання за ними права приватної власності за кожним на 1/4 земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6, суд першої інстанції виходив з того, що позов в наведених частинах є безпідставним, оскільки їх мама і бабуся ОСОБА_9-Л.В. набула у власність вказану земельну ділянку площею 0,2287 га відповідно до норм чинного на той час земельного законодавства, вони не довели, що їй належала спірна земельна ділянка площею 0,2567, однак ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають право власності на 1/4 частину цієї земельної ділянки площею 0,2287 га в порядку спадкування за законом після смерті їхньої мами ОСОБА_9-Л.В.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року матері позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і бабусі позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2567 га в смт. Ланчин, вул. Лучка, 6, Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с. 5 т. 1).

Згідно даного рішення ОСОБА_8 селищною радою 11.11.1998 року видано державний акт про право приватної власності на землю серії ІФ №004002, за даними якого ОСОБА_9-Л.В. передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2287 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства (а.с. 4 т. 1).

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_8 селищна рада зазначала, що згідно рішення виконкому від 12.01.1995 року ОСОБА_9-Л.В. передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2567 га. Після проведення інвентаризації земельної ділянки площею 0,2567 га, не було погодження суміжних землекористувачів, тому повторно на місці було проведено обміри мірною стрічкою (по існуючій огорожі, яка стоїть близько 50 років) і визначено площу земельної ділянки 0,208 га, яку було погоджено підписами межівників (ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13В.), що підтверджується відповідними копіями документів (а.с. 75-79 т. 1). Однак, у 1998 році при видачі державного акту обміри проводились геодезичними приладами, що чітко визначили площу вказаної земельної ділянки 0,2287 га, на яку і було видано державний акт. Такі заперечення підтверджуються належними та допустимими доказами і стороною позивача спростовані не були.

21.09.1998 року ОСОБА_9-Л.В. померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 122 зворот, т. 1).

При житті, 09.11.1993 року ОСОБА_9-Л.В. склала заповіт, який посвідчено секретарем Ланчинської селищної ради, згідно якого вона заповіла належне їй домоволодіння в с. Ланчин по вул. Лучка, 6 в рівних частинах своїм дітям ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 (а.с. 123 т. 1).

Після смерті ОСОБА_9-Л.В. в Надвірнянській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №64 (а.с. 121-134 т. 1).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори звернулися позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (а.с. 122, 131 т. 1).

29.06.1999 року позивачу ОСОБА_2 державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2287 га, яка знаходиться на території ОСОБА_8 селищної ради і належить на праві власності її матері ОСОБА_9-Л.В. і свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину домоволодіння №6 по вул. Лучка в смт. Ланчин (а.с. 127, 129 т. 1).

Позивачу ОСОБА_7, яка являється дочкою ОСОБА_15, який помер 11.04.1994 року, в порядку, передбаченому ст. 529 ЦК України, 27.08.1999 року державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2287 га, яка знаходиться на території ОСОБА_8 селищної ради і належить на праві власності її бабусі ОСОБА_9-Л.В. (а.с. 134 т. 1).

Наведені свідоцтва про право на спадщину є чинними на даний час.

З урахуванням встановлених обставин справи та норм матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, зокрема ст. ст. 3, 9, 17, 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, порядку приватизації земельних ділянок, встановленого Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року №15-92, суд правильно дійшов висновку про безпідставність доводів позивачів про те, що ОСОБА_9-Л.В. належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2567 згідно рішення виконкому ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року і плану схеми, виготовленого 30.04.1956 року Коломийським БТІ, а тому вони мають право на земельну ділянку вказаного розміру. Адже ОСОБА_9-Л.В. набула право власності на спірну земельну ділянку в порядку, передбаченому діючим на той час земельним законодавством, саме площею 0,2287 га. Документом, який посвідчує дане право є державний акт на право приватної власності на землю, а матеріали інвентаризації за 1956 рік не є належним доказом того, що батькові ОСОБА_9-Л.В. ОСОБА_16 було надано в порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, в користування земельну ділянку площею 0,2567 га. Крім того, позивачами не надано доказів того, що землевпорядною організацією ОСОБА_9-Л.В. було відведено в натурі згідно рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року земельну ділянку площею 0,2567 га.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним висновок суду про безпідставність позовних вимог та відмову в їх задоволенні в частині зобовязання ОСОБА_8 селищної ради привести державний акт про право приватної власності на землю у відповідність до норм чинного законодавства та рішення від 12 січня 1995 року. При цьому суд правильно зіслався, що згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (наказ держкомзему від 04.05.1999 №43) взагалі не допускається внесення виправлень в державний акт на право приватної власності на землю.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції також правильно дійшов висновку, що вимоги позивачів про визнання за ними права власності по 1/4 частки земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6 є безпідставними. Однак, всупереч такого висновку та встановлених обставин справи, суд першої інстанції частково задовольнив позов в цій частині та визнав за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,2287 га, що знаходиться на території ОСОБА_8 селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9.

При цьому суд першої інстанції без дотримання положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вийшов за межі позовних вимог, адже позивачі не обґрунтовували свої позовні вимоги про визнання за ними права власності по 1/4 частці за кожним на земельну ділянку площею 0,2586 га по вул. Лучка, 6 в смт. Ланчин в порядку спадкування. Крім того, такий висновок суду зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме глави 89 ЦК України, якою урегульовано питання оформлення права на спадщину, зокрема положень ст.ст. 1296-1298 ЦК України.

В силу дії ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є незаконним і відповідно до ч. 3 ст. 303, ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за кожним із них права приватної власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6.

Відмовляючи позивачам в задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення ОСОБА_8 селищної ради від 30.06.2004 року №518 про надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: смт. Ланчин, вул. Лучка 8 «а»; скасування державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ №099447 від 28.02.2006 року, виданого ОСОБА_4 ОСОБА_8 селищною радою на вказану земельну ділянку, та визначення межі між домоволодіннями по вул. Лучка, 6 та по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин Надвірнянського району, з урахуванням рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року і відповідної земельно-технічної документації, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин відповідно до норм діючого на час приватизації земельної ділянки і такою приватизацією права позивачів не порушені. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що рішенням сесії ОСОБА_8 селищної ради від 30.06.2004 року №518 ОСОБА_4, суміжному землекористувачу в смт. Ланчин, вул. Лучка, 8 «а» передано у власність вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га (а.с. 6 т. 1).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ІФ №099447 від 28.02.2006 року на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і державний акт про право власності на земельну ділянку серії ІФ №099448 від 28.02.2006 року на земельну ділянку площею 0,0493 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин (а.с. 7, 8 т. 1).

Згідно акту встановлення та узгодження меж землекористувача від 30.06.2004 року межі земельної ділянки, що передана ОСОБА_4 у приватну власність згідно технічної документації погоджено межівниками, і враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 в смт. Ланчин не проживала і місце її перебування було невідоме, межу погоджено ОСОБА_8 селищною радою, для чого проведено засідання земельної комісії по узгодженню зовнішніх меж землекористування (а.с. 3 т. 1).

Доводи апелянтів про те, що крім ОСОБА_2 є інші спадкоємці, з якими також не узгоджувались межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки такі були предметом дослідження суду першої інстанції і суд в рішенні зазначив, що судом встановлено, що позивачі не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з чим ОСОБА_4 не було відомо про коло спадкоємців ОСОБА_9-Л.В. і де вони проживають. Більше того, при погодженні технічної документації по складанню держаного акту на право приватної власності ОСОБА_4 на землю ОСОБА_8 селищна рада діяла в межах делегованих їй повноважень ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянтів про те, що поза увагою суду залишився висновок земельно-технічної експертизи від 17.09.2016 року (а.с. 219-244 т. 1), проведеної на виконання ухвали суду першої інстанції, оскільки такий відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Вказаний висновок експерта не містить даних, що площа земельної ділянки ОСОБА_9-Л.В. була зменшена у звязку з тим, що частина земельної ділянки площею 0,028 га була передана у власність ОСОБА_4 Оцінюючи всі докази в сукупності зі встановленими обставинами справи, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачі не довели, що приватизацією земельної ділянки ОСОБА_4 порушено їх права, так як по справі не здобуто доказів, що площа земельної ділянки ОСОБА_9-Л.В. зменшена на 0,028 га у звязку з передачею цієї частини земельної ділянки у власність ОСОБА_4

З урахуванням встановлених обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. ст. 118, 152, 155 Земельного кодексу України в редакції 2001 року, ст. 393 ЦК України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_4 правомірно набула право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин Надвірнянського району в порядку приватизації, набуттям права власності на вказану земельну ділянку право власності позивачів не порушено, а тому немає підстав для визнання незаконним і скасування рішення сесії ОСОБА_8 селищної ради №518 від 30.0.2004 року в частині передачі у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 земельної ділянки і скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого відповідачу на вказану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Що стосується позовної вимоги про визначення меж земельної ділянки між домоволодіннями по вул. Лучка, 6 в с. Ланчин, яке належало ОСОБА_9-Л.В. та по вул. Лучка, 8 «а» в смт. Ланчин Надвірнянського району Івано-Франківської області, яке належить відповідачу ОСОБА_4 з урахуванням рішення ОСОБА_8 селищної ради від 12.01.1995 року та відповідної земельно-технічної документації, а саме плану схеми земельної ділянки, виготовленої Коломийським БТІ 30.04.1956 року, то суд відмовляючи у таких вимогам правильно виходив з того, що межу земельних ділянок встановлено згідно технічної документації по виготовленню ОСОБА_4 і ОСОБА_9-Л.В. державних актів на право приватної власності на землю та погоджено за їхньою взаємною згодою. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що родичами ОСОБА_9-Л.В. і ОСОБА_4 було встановлено тверду межу між домоволодіннями шляхом встановлення паркану і посадкою на межі дерев, які збереглися по даний час. Тому підстави для встановлення меж, які існували станом на 1956 рік відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачам в наведеній частині.

Враховуючи наведене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10 ч. 3, 11 ч. 1, 57-60, 147 ч. 6, 212, 303 ч. 3 ЦПК України, ст. ст. 3, 9, 17, 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, ст. ст. 118, 152, 155, 106 ч. 1 Земельного кодексу України в редакції 2001 року, ст. 393 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 17 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за кожним із них права приватної власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за кожним із них права приватної власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,2567 га в смт. Ланчин по вул. Лучка, 6 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: П.І. Проскурніцький

ОСОБА_17