Справа № 307/2856/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.,

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Тячівського районного суду від 13 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок, усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року інтересах ОСОБА_3, в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4, звернувся в суд із даним позовом.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є власником 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Буштино, вул. Головна, 59, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВІ №481382, виданого 10.04.2000 державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори.

Коли після смерті матері ОСОБА_3 хотів оселитися в даному будинку, відповідач ОСОБА_1 почав вчиняти йому всілякі перешкоди, постійно замінює у будинку вхідні замки, не бажає спілкуватися та знаходити спільну мову з позивачем щодо порядку користування, утримання та збереження спадкового майна, тобто позивач ОСОБА_3 фактично позбавлений можливості користуватися та володіти своєю 1/4 часткою належного йому майна.

Крім того, зазначає, що у звязку із вчиненням відповідачем протиправних дій по перешкоджанню позивачу користуватися будинком №59 по вул. Головній в смт. Буштино, а також тривалість таких дій, внаслідок яких ОСОБА_3 на сьогодні позбавлений доступу до належної йому 1/4 частини житлового приміщення, позивачу завдано і моральну шкоду, яка полягає у спричиненому тяжкому психологічному шоку. Необхідно витрачати значні зусилля по відновленню свого порушеного права, нести моральні страждання та матеріальні збитки, у звязку із відновленням своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд вселити його в будинок №59 по вулиці Головній в смт. Буштино, зобовязати відповідача ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні 1/4 частиною житлового будинку та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 грудня 2016 року позов задоволено повністю.

Вирішено: «Вселити ОСОБА_3 в житловий будинок №59 по вулиці Головній в смт. Буштино, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні 1/4 житлового будинку №59 по вулиці Головній в смт. Буштино, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000 (пять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2480 гривень 40 копійок сплаченого судового збору.»

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, просив скасувати оскаржуване ним незаконне та необґрунтоване рішення суду. Просив постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, або ухвалу про залишення заяви ОСОБА_3 без розгляду, або скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивач ОСОБА_3 відмовився від участі у приватизації земельної ділянки для обслуговування спірного будинку, не заперечував щодо її приватизації братом та усно відмовився від своєї частки в будинку, але потім передумав. Поза увагою суду залишився також той факт, що відповідач згоден в порядку ст. 358 ЦК України відшкодувати позивачу матеріальну компенсацію вартості ? частини будинку, оскільки спільне проживання неможливе із-за неприязних стосунків, які існують з 1984 року, коли позивачем було спричинено відповідачу тяжкі тілесні ушкодження, за що він відбув покарання за вироком суду. Крім того, судом не було призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою можливості розподілу будинку та не визначено з чого має складатися частка позивача, в якій він повинен проживати. Також безпідставним є стягнення моральної шкоди, оскільки не встановлено в чому вона полягає і якими саме діями відповідача спричинена. Також апелянт зазначав, що, внаслідок пере нумерації будинку на вулиці, спірний будинок зараз має № 61, а рішенням суду позивача вселено у будинок до сусідів.

Заслухавши судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном за власним розсудом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України, 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 356, ст. 358 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю і право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з травня 1980 року і іншої реєстрації місця проживання у нього не має, що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.4).

Згідно заповіту від 8 червня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2877, ОСОБА_5 усе належне їй майно в 1/2 частині заповіла ОСОБА_3 та в 1/2 частині заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.28).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за №3-993, на підставі заповіту, посвідченого Тячівською державною нотаріальною конторою 8 червня 1990 року за реєстровим №2887, спадкоємцем майна ОСОБА_5, померлої 31 серпня 1998 року, є ОСОБА_3, мешканець смт. Буштино, вул. Головна, 59, Тячівського району, Закарпатської області. Спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Буштино, вул. Головна, 59, (бувший номер 43, вул. Леніна), Тячівського району Закарпатської області, належного померлій в 1/2 частині на підставі рішення народного суду м. Тячів, справа №2-238/94 від 28.03.1994 року, зареєстрованого в райдержтехінвентарбюро за реєстровим №684, в реєстраційній книзі №4 (а.с.6).

Згідно листа Тячівського РПТІ станом на 31 грудня 2012 року за адресою смт. Буштино, вул. Головна, 61 нерухомого майна в ТРПТІ не зареєстровано. За адресою смт. Буштино, вул. Головна, 59, станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано право власності на житловий будинок за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 3/4 частини, у тому числі 1/2 частина на підставі договору дарування, посвідченого Тячівською держнотконторою 22 березня 1993 року за №2-1131 (дарувальник ОСОБА_9) та 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тячівською держнотконторою 2 березня 2011 року за №1-506 (успадковано після смерті ОСОБА_5), за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Тячівською державною нотаріальною конторою 7 квітня 2000 року за №3-993 (успадковано після смерті ОСОБА_5) (а.с.29).

Тобто, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є рідними братами та у них в спільній частковій власності перебуває спірний будинок, який належав їх батькам, що складається із трьох жилих кімнат площею 59,5 кв.м. загальною корисною площею 77.6 кв.м. та надвірними спорудами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що перешкоди створені відповідачем ОСОБА_1 позбавляють позивача ОСОБА_3 можливості користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном 1/4 частиною житлового будинку №59 по вулиці Головній в смт. Буштино, Тячівського району, при цьому докази того, що позивач ОСОБА_3 втратив право на користування цим житлом відсутні.

З приводу протиправної поведінки відповідача позивач звертався за допомогою до Тячівського ВП ГУНП, працівниками якого було проведено відповідну перевірку та профілактичну бесіду із відповідачем ОСОБА_1 про неприпустимість протиправної поведінки відносно його брата в подальшому, але відмовлено у притягненні його до відповідальності у звязку з тим, що в його діях відсутні ознаки кримінального правопорушення (а.с. 7).

Крім того, факт, що позивач ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку в даний час та не користується ним, не заперечується відповідачем ОСОБА_1, оскільки доводами апеляційної скарги є те, що позивач ніби-то відмовився від своєї частки будинку, і до апеляції додано довідку про склад родини, із якої вбачається, що в спірному будинку проживають тільки відповідач з дружиною та дитиною (а.с.70).

Як передбачено частинами 1, 2, 3, 4, 6 статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Реалізуючи своє право власності на 1/3 частину спірного будинку, відповідач обмежує право іншого співвласника користуватись його часткою.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не проведено будівельну експертизу на предмет можливості розподілу будинку в натурі не може бути взято до уваги як підстава для скасування або зміни рішення, оскільки питання про розподіл будинку сторонами не ставилося і не досліджувалося, а для вирішення питання вселення та усунення перешкод в користуванні майном проведення експертизи не є обовязковою умовою. Крім того, матеріалами справи встановлено, що будинок складається із трьох жилих кімнат, а проживає в ньому тільки родина із трьох людей.

Факт відмови від приватизації земельної ділянки жодним чином не позбавляє позивача його частки у спірному будинку та не впливає на вирішення питання щодо усунення перешкод в користуванні належним йому майном, а наміри відповідача відшкодувати позивачу грошову компенсацію за його частку майна не були предметом розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що належним чином доведено, що відповідач перешкоджає позивачу користуватися належним йому житлом та здійснювати своє право власності на 1/4 частину спірного будинку, а тому наявні всі правові підстави для задоволення позовних вимог про вселення та усунення перешкод в користуванні майном.

В той же час, апеляційним судом встановлено, що, попри те, що згідно листа Тячівського РПТІ станом на 31 грудня 2012 року за адресою смт. Буштино, вул. Головна, 61 нерухомого майна в ТРПТІ не зареєстровано, внаслідок перейменування вулиці та перенумерації адреса спірного будинку відповідає адресі вул. Головна, 61, що підтверджується довідками, виданими Буштинською селищною радою Тячівського району (а.с.66, 73), та реєстрацією місяця проживання відповідача (а.с.63-64).

Відповідні обставини судом першої інстанції не були зясовані тому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення Тячівського районного суду від 13 грудня 2016 року щодо зазначення номеру будинку по вул.Головній в смт. Буштино слід змінити, зазначивши правильну адресу смт. Буштино, вул. Головна, 61.

В той же час, судова колегія не вбачає підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, а рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 23 ЦК України передбачено підстави відшкодування моральної шкоди. При цьому позивач повинен довести характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також наявність інших обставин. Доведенню, зокрема,підлягає розмір моральної шкоди.

В порушення ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довів сукупність зазначених вище обставин, а тому, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди слід скасувати, та у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.2,3, ст. 309 ч. 1 п.п.1, 4, ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 13 грудня 2016 року в частині задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди скасувати, та у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Тячівського районного суду від 13 грудня 2016 року щодо зазначення номеру будинку по вул.Головній в смт. Буштино змінити, зазначивши правильну адресу смт. Буштино, вул. Головна, 61.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: