АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1173/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Бездітко В.М.,

при секретарях Дмитренко А.Ю., Калюжній Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики в простій письмовій формі, за умовами якого він передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі еквівалентній 10 000 доларів США строком до 26 березня 2014 року на умовах безпроцентної позики. В подальшому, в рахунок погашення позики, ОСОБА_1 виконав йому роботи з виготовлення міжкімнатних дверей. Погоджена сторонами сума заборгованості склала 3 600 доларів США та 4 000 грн. Проте зобов'язання за договором позики відповідачем в строки, встановлені договором, не виконані. Позивач вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 як суму заборгованості за позикою, так і 3% річних від простроченої суми, а також інфляційні витрати.

В зв'язку з цим просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 97 448,44 грн.; 5 959,04 грн. - 3% річних; 72 669,84 грн. - інфляційних витрат, а також судові витрати по справі.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав на які позивач посилався в своїй позовної заяві. При цьому позивач наголошував на тому, що в вересні 2012 він замовив відповідачу виготовлення та монтаж 18 міжкімнатних дверей, оговоривши вартість замовлення та робіт - 10000 доларів США, які відповідачу передала його дружина. Письмовий договір на виконання вказаного замовлення вони не складали, письмову розписку щодо отримання грошей не складали. Після чого, на протязі двох років відповідач взагалі зволікав, щодо виконання взятих на себе зобов'язань, врешті на початку 2014 року, відповідач виготовив 8 замовлених дверей, які ним були встановлені в його будинку. Так як відповідач в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов'язання, він не маючи намір продовжувати в подальшому договірні взаємовідносини з відповідачем, запропонував останньому написами боргову розписку про отримання 10000 доларів США з терміном повернення зазначеної суми до 23.06.2014 р., що останній добровільно власноруч виконав. В подальшому вони сумісно підрахували об'єм фактично виконаних відповідачем робіт, та дійшли згоди, що остаточна сума боргу становить 3600 доларів США, а також 4000 гривень, які він при монтажі дверей передав безпосередньо особі, яка виконувала вказані роботи без написання розписки в отриманні грошей. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення вказаної суми боргу, однак останній, визнаючи наявність боргу, посилався на скрутне матеріальне становище, зазначаючи, що гроші ним були витрачені на власні потреби.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому, відповідач наголошував на тому, що вказана сума складала 50 % від загальної вартості замовлення. Отримані гроші він в вересні 2012 року обміняв на 80000 гривень, вони ним були використані для виготовлення частини замовлення позивача. Строки виконання робіт затягнулись не з його вини, а у зв'язку повільним будуванням будинку позивача. Остаточно отриману суму він використав для придбання відповідних матеріалів лише в січні 2014 року, на той час курс долара значно збільшився, тому вся сума була витрачена на матеріали, виготовлення та монтаж 8 дверей з 18 замовлених. Частина замовлення, в кількості 8 дверей, ним була виконана в лютому 2014 року. Так як замовлення не було виконано у відповідні строки, навесні 2014 року він на прохання позивача написав боргову розписку, з зазначенням, що отримав від нього у борг 10000 доларів США, з зобов'язанням повернути вказану суму. Розписку він склав добровільно, без будь - якого примусу з боку позивача. В липні 2014 року позивач звернувся до нього з вимогою повернути решту боргу, яка після перерахунку виконаних робіт склала 3600 доларів США та 4000 гривень, вказану суму боргу він визнав, як перед позивачем, так і згодом перед співробітниками поліції, без будь - якого примусу. Однак, провівши свої підрахунки, враховуючи значне підвищення курсу долара США з моменту отримання грошей та до моменту їх фактичного використання в 2014 році, він вважає, що грошовий борг перед позивачем у нього відсутній, тому позовні вимоги не визнає.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики суму боргу у розмірі 92 105,18 грн.; 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 7 189,73 грн.; судовий збір в сумі 992,95 грн., а всього в загальній сумі 100 287,86 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що грошові кошти ним були отримані не в 2014 році, а в 2012 році не для власних цілей, а як сума авансу, який наданий дружиною позивача в рахунок здійснення певних робіт щодо виготовлення та встановлення міжкімнатних дверей; вважає, що фактично договору позики між сторонами укладено не було, наполягає на недійсності розписки, а також на незаконному застосуванню ст..625 ЦК України.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем обов'язок з повернення коштів за договором позики належним чином не виконано, тому підлягає стягненню сума боргу з урахуванням застосування ст.. 625 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до вимог ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більш сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно вимог ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно ст.ст.1046,1047,1048,1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 214-2 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що у вересні 2012 року на підставі усно укладеного договору підряду між сторонами було досягнуто домовленості про виготовлення відповідачем 18 міжкімнатних дверей, які останній зобов'язався встановити в будинку позивача, за що позивачем було сплачено відповідачу 10000 доларів США, які відповідачу передала дружина позивача.

Частина замовлення, в кількості 8 дверей, відповідачем була виконана лише в лютому 2014 року. Так як замовлення не було виконано у відповідні строки, навесні 2014 року відповідач на прохання позивача написав боргову розписку, з зазначенням, що отримав від нього у борг 10000 доларів США, з зобов'язанням повернути вказану суму. Розписку відповідач склав добровільно, без будь - якого примусу з боку позивача. В липні 2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути решту боргу, яка після перерахунку виконаних робіт склала 3600 доларів США та 4000 гривень та яка визнавалась відповідачем, як перед позивачем, так і згодом перед співробітниками поліції, без будь - якого примусу.

Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За правилами ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. ч. 2-4 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

У судовому засіданні встановлено, що навесні 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики. Згідно умов зазначеного договору, позивач надав відповідачу позику у розмірі 10000 доларів США з встановлення терміну виконання боржником обов'язку повернути кошти до 26.03.2014, що підтверджується дослідженою у судовому засіданні власноручно написаною відповідачем розпискою про отримання вказаної суми позики. Відповідач не виконав свої зобов'язання, в добровільному порядку кошти ним не повернуто.

Вказана обставина, в судовому засіданні також не заперечувалась сторонами.

Таким чином, написання відповідачем розписки є свідченням того, що відбулася новація зобов'язання (ст. 604 ЦК України, ст. 1053 ЦК України) і за домовленістю сторін первісне зобов'язання за договором підряду ( ст. 837 ЦК України ), було замінено новим зобов'язанням між сторонами, а саме: за домовленістю сторін борг, що виник із договору підряду був замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання - договір підряду.

Сторонами було дотримано вказаних умов здійснення новації, яка містить всі необхідні складові, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Посилання відповідача на те, що на теперішній час будь - які боргові зобов'язання перед позивачем відсутні, так як отримані гроші ним були використані на виготовлення та монтаж частини замолених дверей, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Будь-яких доказів того, відповідачем були використані в повному обсязі отримані від позивача кошти в розмірі 10000 доларів США на виконання свого зобов'язання за договором підряду, а також того, що отримана від позивача сума є 50% авансом від загальної вартості замовлення, ним не надано.

Також не надано відповідачем будь-яких доказів того, що він нічого не винен позивачу.

Крім того, будь-яких доказів того, що вказаний договір позики є недійсним, відповідачем не надано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач пояснив, що цей договір ним не оспорювався.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 3600 доларів США, що станом на 02.11.2016 становить 1 долар США = 25,584772 грн., отже заборгованість відповідача перед позивачем становить 92105,18 грн. (3600 доларів США х 25,584772 грн. = 92105,18 грн.).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми боргу. Розмір суми, що підлягає стягненню на день розгляду справи складає : 3% річних : 12 місяців = 0,25% у місяць : 30 днів = 0,008% на день.

За період з 27.03.2014 по день розгляду судом справи - 02.11.2016 включно, сплинуло 31 місяць 07 днів.

92105 грн. 18 коп. х 31 місяць 07 днів х 0,25% у місяць х 0,008 % на день = 7189 грн. 73 коп.

З огляду на вище наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню : за договором позики 92105,18 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу, що становить 7189,73 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,95 грн., а всього в загальній сумі 100287,86 грн.

Посилання відповідача на нікчемність договору позики також не приймаються колегією суддів, оскільки положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і апеляційною інстанцією не пе реглядалось.

На підставі наведеного та керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді