АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 664/666/16-ц
Номер провадження:22-ц/791/165/17
Головуючий в І інстанції Никифоров Є.О.
Категорія Доповідач: Колісниченко А.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
за участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18.11.2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_7 про визнання договору удаваним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18.11.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд при винесенні рішення не дотримався положень п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, оскільки не зясувавши всіх обставин справи, безпідставно відхиляючи майже всі клопотання позивача, прийшов до висновку, що факт передачі коштів під час укладання договору дарування не доведений, чим порушив норми матеріального та процесуального права. Крім того, посилання суду на ч.2 ст. 376 ЦК України (1963 року), що передбачає неможливість оспорювання договору позики через неотримання грошей з посиланням на покази свідків є також безпідставними, незаконними оскільки визнання угоди удаваною та договір позики, це зовсім різні договори, які випливають зовсім з різних обставин і не можуть бути визнанні аналогічним, в цьому випадку суд першої інстанції також порушив норми матеріального та процесуального права. У звязку з чим, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_7 посилаючись на необґрунтованість доводів ОСОБА_5 просила про відхилення скарги та залишення рішення суду без змін.

ОСОБА_5 та її представниця ОСОБА_8, у судовому засіданні на задоволенні апеляції наполягали, з підстав зазначених у скарзі.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_9, ОСОБА_7 та її представниця ОСОБА_10, у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які зявилися до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно- процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Як вбачається з копії розписки від 17.11.2000 року, наданої позивачкою ОСОБА_11 ( нині ОСОБА_5В.) передала ОСОБА_12 кошти в сумі 1500 доларів США. У названій розписці зазначено, що ці кошти передані ОСОБА_12 для придбання квартири АДРЕСА_1 (нині м. Олешки) Херсонської області для спільного проживання з ОСОБА_11 (а.с.16).

31.01.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 укладено договір відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_12 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 (а.с.36).

З копії паспорта ОСОБА_12 вбачається, що він та ОСОБА_11 перебували у шлюбі з 30.09.2008 року по 26.01.2010 року (а.с.10).

21.08.2015 року ОСОБА_12 помер (а.с.11). Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира АДРЕСА_3. Із заявою про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_5 та дочка покійного ОСОБА_7 Син померлого ОСОБА_13 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_7

Відповідно до положень ст.243 ЦК України (редакції 1963 року, який був чинним на час укладення договору), за договором дарування одна сторона, передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно до ст.224 ЦК України (редакції 1963 року), за договором купівлі продажу продавець зобовязується передавати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України (редакції 1963 року), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання договору дарування від 31.01.2001 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, ОСОБА_14 посилалась на те, що грошові кошти у сумі 1500 доларів США, які належали особисто їй і, які вона передала ОСОБА_12 17.11.2000 року були сплачені останнім ОСОБА_6 за придбання квартири АДРЕСА_1. Однак, позивачкою не було доведено належними та допустимими у даних правовідносинах доказами, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 насправді було укладено договір купівлі-продажу, а не дарування. ОСОБА_6 заперечує факт отримання від ОСОБА_12 будь-яких коштів за відчуження квартири та наполягає саме на тому що між нею та ОСОБА_12 укладався саме договір дарування. Сама по собі розписка щодо передачі ОСОБА_14 ОСОБА_12 коштів не може свідчити про укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 договору купівлі-продажу, а також про те, що саме передані 17.11.2000 року ОСОБА_14 кошти були використані ОСОБА_12 31.01.2001 року на придбання квартири. Також ОСОБА_14 не надала доказів того, що вона уповноважувала ОСОБА_12 укласти договір купівлі-продажу спірної квартири від її імені. При цьому вона не змогла належно пояснити, що завадило їй самостійно укласти договір купівлі-продажу з ОСОБА_6

Окрім того, позивачкою було пропущено, встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності і клопотання про його поновлення нею не заявлялось. При цьому представник ОСОБА_6 ОСОБА_9 заперечуючи проти позову просив застосувати такий строк (а.с.76).

Так, 06.12.2001 року ОСОБА_12 подарував ОСОБА_15 ? частину спірної квартири. 31.08.2004 року ОСОБА_15 видала доручення ОСОБА_11, якою передбачалось право продажу ? частини АДРЕСА_4. А відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2005 року ОСОБА_11 продала ? частку цієї квартири ОСОБА_12 на підставі доручення, виданого ОСОБА_15 31.08.2004 року. Названими доказами спростовується твердження позивачки про те, що вона дізналась про те, що квартира була оформлена на ОСОБА_12 за договором дарування від 31.01.2001 року лише у 2015 році.

Посилання позивачки на показання свідків, яких мав би допитати суд на підтвердження її позовних вимог не можуть братись до уваги, оскільки як пояснила сама позивачка та її представник у суді апеляційної інстанції ці свідки не були присутніми при укладенні договору дарування та можуть свідчити лише про те, що ОСОБА_14 передавала ОСОБА_12 кошти. Таким чином, такі показання свідків не можуть бути належними та допустимими доказами у цій справі, оскільки вони не можуть містити інформації щодо предмету доказування.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18.11.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий А.Г.Колісниченко

Судді: І.В.Вейтас

ОСОБА_3