Справа № 447/2377/16 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/1158/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Іванова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Миколаївського районного відділу ДВС ОСОБА_3І,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає ухвалу такою, що підлягає скасуванню. Вважає помилковим висновок суду, що державний виконавець у порядку виконання рішення має право відбирати пояснення у сторін виконавчого провадження. На думку апелянта, суд безпідставно не звернув увагу на його доводи про те, що ОСОБА_4 подала заяву про залишення без виконання рішення Миколаївського районного суду за виконавчим листом №2-15/10 виданого 21.09.2015 року, а тому дії державного виконавця з приводу відібрання від нього пояснень свідчать про зловживання ним своїм службовим становищем. Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.

Сторони у справі в судове засідання не з»явились, а тому згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що на примусовому виконанні у Миколаївському районному відділі ДВС ГТУЮ перебуває виконавчий лист № 2-15/10 , виданий Миколаївським районним судом Львівської області 21.09.2015 року про зобовязання відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкод позивачу ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою господарства ОСОБА_5, межі якої визначені рішенням сесії Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 11.11.1997 року; зобов»язано відповідача перенести загорожу встановлену Дроговизькою сільською радою згідно рішення сесії від 11.11.1997 року межу між ОСОБА_6М та ОСОБА_5 по прямій лінії ширини 10,4 м та 11 м; зобовязано відповідача ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку після визначення меж земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зазначених у рішенні сесії Дрогоговизької сільської ради від 11.11.1997 року від сторонніх предметів; зобов»язано Дроговизьку сільську раду Миколаївського району Львівської області не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою відповідно до меж визначених рішенням Дроговизької сільської ради від 11.11.1997 року.

Звертаючись з скаргою до суду ОСОБА_2 просив визнати дії державного виконавця Марутяк О.І. незаконними, оскільки останній на його думку безпідставно звернувся до нього із зверненням надати пояснення щодо фактів викладених у заяві ОСОБА_7 від 28.10.2016 року. Крім цього, зазначав, що обставини вказані в заяві ОСОБА_4 вже були предметом розгляду судів різних інстанцій чим порушено вимоги ст. ст. 14, 61, 223 ЦПК України та ч.6 ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження".

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця Миколаївського відділу ДВС ОСОБА_3 відповідали вимогам ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки такий не був стороною під час розгляду даної справи у судах різних інстанцій, а тому для належного виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06.08.2010 року вправі відбирати пояснення у сторін виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно з ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктами 1, 3 ч.2 вказаної статті визначено, що до обов»язків виконавця входить здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом і розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відтак, враховуючи наведені норми Закону, вимога державного виконавця щодо дачі пояснень ОСОБА_2 з приводу викладених в заяві ОСОБА_4 обставин є правомірною, а тому вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо подання ОСОБА_4 заяви про залишення без виконання рішення Миколаївського районного суду за виконавчим листом 2-15/10 не підтверджені належним чином, а тому не приймаються до уваги. Крім того, ОСОБА_4 є боржником у названому виконавчому провадженні, а відтак така заява не має правового значення.

Щодо тверджень в апеляційній скарзі про те, що заява від 28.10.2016 року подана представником ОСОБА_4- ОСОБА_7 не повинна була братись до уваги державним виконавцем, оскільки боржник не може вчиняти свої дії у виконавчому провадження через представника, такі спростовуються наступним.

Згідно з ч.1 ст.16 ЗУ «Про виконавче провадження сторони можуть реалізувати свої права і обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобовязаний вчинити певні дії особисто.

Відтак враховуючи, що заява на підставі якої у ОСОБА_2 державний виконавець зажадав пояснення, подана представником боржника, що не заборонено законом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність неправомірних дій державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін,якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням закону.

Керуючись ст. ст. 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

ОСОБА_8