ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/719/17
провадження № 2/753/2831/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Комаревцевої Л.В.

за участю секретаря - Драгой В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення 53500,00 грн., посилаючись на те, що 19.12.2016 року з ТОВ "Єврокар Україна"був укладений договір фінансового лізингу № 004850, відповідно до якого позивач мала б отримати автомобіль ЗАЗ Daewoo Forza Седан, 2015 року випуску, чорного кольору, за ціною усумі 135000,00 грн. Однак вважає вказаний договір недійсним, оскільки умови договору є несправедливими, оскільки договір фінансового лізингу №216 від 19.12.2016 року не відповідає вимогам чинного законодавства України, грубо порушує права позивача як споживача послуг, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Тому просить визнати його недійсним та повернути сплачені кошти в сумі 53500,00грн.

Позивач та її представник у судове засідання з"явились, позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додатково позивач пояснила, що вона бажала отримати автомобіль ЗАЗ Daewoo Forza Седан 2015 року випуску, чорного кольору, об'єм двигуна 1.5i 16 V бензин, тип КПП: механічна 5-ст.; привід передній по ціні 135 000,00 грн., оголошення щодо продажу якого вона прочитала в Інтернеті. Зателефонувавши в офіс відповідача і отримавши підтвердження, що такий автомобіль дійсно продається, вона вирушила у м. Київ. На місці працівники відповідача переконали її негайно підписати договір, який на той час не був повністю заповнений, і внести грошові кошти в сумі 50000 грн. Однак, з'ясувалося, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль, придбавати який вона не збиралась. Відтак її обманули, оскільки при підписанні договору вона розраховувлав на отримання зовсім іншого автомобіля.

Представник відповідача у судове засідання також з"явився, позовнимх вимог не визнав, заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, крім того, подав до суду письмові заперечення проти позову.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.12.2016 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору- лізингодавець) та ОСОБА_2 (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №216.

Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Mazda, модель СХ 5, об'єм двигуна 2.0; тип КПП: 6 МТ; привід 2WD, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР).

Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості ізлізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону № 723/97-ВР).

В день підписання договору на виконання його умов ОСОБА_2 сплатила на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі 50000 грн.

Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Ураховуючи зміст умов спірного договору, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню.

Водночас Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені у встановленому законом порядку лише у грудні 2016 р. (Постанова Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913).

Оскільки оспорюваний правочин було укладено до затвердження вищевказаних Ліцензійних умов, при цьому відповідач перебував на обліку у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, підстав для визнання договору недійсним як такого, що вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), суд не вбачає.

Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1).

З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 25 793,36 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 699000 грн.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів.

Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому.

Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016.

Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 19.12.2016 року №216 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на її користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином.

28.12.2016 року, не погодившись з умовами договору №216 фінансового лізингу від 19.12.2016 року та запевненнями представника відповідача - Антона, що автомобіль ЗАЗ Forza, Седан, чорний, 2015 року випуску буде надано у користування ОСОБА_2 вже 20.12.2016 року на території автосалону ТОВ „Єврокар Україна" у м. Дніпро по вул. Набережна, 2-Д, а потім на наступний день, що він 22.12.2016 року буде доставлений на подвір'я її будинку АДРЕСА_1 та отримання по телефону від працівника офісу відповідача ? Олесі інформації про те, що ОСОБА_2 необхідно доплатити 57 200,00 грн. за даний автомобіль, позивач надіслала на адресу ТОВ „Єврокар Україна" заяву про повернення коштів за вказаним дговором.

Згідно даної заяви ОСОБА_2 вимагала на протязі семи днів з моменту отримання заяви повернути поштовим переказом на зареєстровану адресу її місця проживання сплачені нею по договору фінансового лізингу №216 від 19.12.2016 року кошти в розмірі 500000 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

Станом на 11.01.2017 року розмір неустойки за договором складає 3500,00 грн., який розраховується за формулою:

S = 500,00 ( сума неустойки за день) х 69 ( кількість днів затримки коштів) = 3500,00 грн.

Таким чином, станом на 11.01.2017 року загальна сума заборгованості, що підлягає поверненню ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу №216 становить 53500,00 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на те, що позивачем надано суду письмові докази понесених нею витрат на правову допомогу в сумі 3 250,00 грн., тому на користь позивача також підлягають стягненню з відповідача вказані витрати на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати договір № 216 фінансового лізингу укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмежено відповідальністю „Єврокар Україна" 19 грудня 2016 року недійсним;

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Єврокар Україна" () місце знаходження м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, оф. 169 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 53 500,00 грн. (п'ятдесят три тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок;

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Єврокар Україна" () місце знаходження м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, оф. 169 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 250,00 грн. (три тисячі двісті п'ятдесят) гривень та судові витрати в розмірі 1280.00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ Л.В. КОМАРЕВЦЕВА