АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/896/17 Справа № 183/6027/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 26 лютого 2014 року помер її дід ОСОБА_5, якому належав на праві власності будинок № 5 по вул. Херсонська у м. Новомосковську Дніпропетровської області. Враховуючи, що син померлого та її батько ОСОБА_6 помер 07 січня 1998 року, вона є спадкоємцем першої черги за законом.

З липня 2007 року ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря психіатра та проходив стаціонарне лікування у Дніпропетровській обласній психіатричній лікарні, оскільки страждав на розлад психіки. У квітні 2013 року через неадекватну поведінку він був поміщений до психіатричного відділення лікарні, де вона разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 відвідували діда.

Позивач зазначає, що у ОСОБА_5 була дружина ОСОБА_8Я, яка доводилась її батьку мачухою та мала сина, який наразі проживає в Ізраїлі. У 2012 році померла дружина діда, а після її смерті до ОСОБА_5 стала навідуватись сестра дружини сина померлої ОСОБА_2, яка після смерті діда сповістила про те, що організовує його похорон та необхідності приходити до будинку померлого вже не має, оскільки вона не має права на будинок.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вона дізналася про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2013 року, належний померлому будинок відчужений на користь ОСОБА_2

Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений 24 квітня 2013 року між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_2Л, оскільки померлий під час укладання угоди, не міг керувати своїми діями та розуміти їх значення.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року позов задоволено (а.с.214-221).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: вул. Херсонська, 5 в м. Новомосковську Дніпропетровської області, укладений 24 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 703.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, є батьками ОСОБА_6 /а.с.8-9/.

29 квітня 1986 року народилась ОСОБА_10, батьком якої був ОСОБА_6 та матір`ю ОСОБА_7 /а.с.7/, яка 15 липня 2008 року змінила прізвище на ОСОБА_3 /а.с.6/.

17 червня 1997 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори за р.№ 3059, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_8 /а.с.39/.

07 січня 1998 року помер ОСОБА_6 /а.с.10/.

27 березня 2008 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за р.№ 374, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_12 /а.с.40/.

24 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 703 /а.с.23-26/, за змістом якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Херсонська, 5 в м. Новомосковську Дніпропетровської області.

З отриманих судом відповідей установ охорони здоров`я вбачається, що з жовтня 2007 року по 26 лютого 2014 року ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря психіатра КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР з діагнозом: Органічний маячний розлад /а.с.68/.

26 квітня 2013 року був оглянутий в.о. завідуючого консультативної поліклініки КЗ «ДКПЛ ДОР» за заявою двоюрідної сестри ОСОБА_2. у зв`язку з погіршенням психічного стану, того ж дня оглянутий ЛКК.

Рішенням ЛКК був госпіталізований до КЗ «ДКПЛ ДОР» в примусовому порядку без усвідомленої згоди з діагнозом органічний маячний розлад. Тривалий час знаходився на лікуванні /а.с.90/.

Таким чином, ОСОБА_5Г чотири рази знаходився на стаціонарному лікуванні КЗ «ДКПЛ ДОР», остання госпіталізація з 26 квітня 2013 року по 26 лютого 2014 року /а.с.94/.

26 лютого 2014 року ОСОБА_5 помер /а.с.11/.

Відповідно до довідки завідувача Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області № 546/02-14 від 01 липня 2014 року, ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, померлого 26 лютого 2014 року та є спадкоємцем за законом за правом представлення /а.с.122/.

За висновком посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 16 червня 2016 року № 13, ОСОБА_5 за життя в період часу та на момент складання договору купівлі-продажу від 24 квітня 2013 року, виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі органічного маревного розладу. За своїм психічним станом на момент укладення договору, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У відповідності до описової частини висновку експерта, під час дослідження медичної документації встановлено, що ОСОБА_5 з 31 липня по 31 серпня 2007 року, з 15 листопада по 14 грудня 2012 року, з 04 лютого по 24 квітня 2013 року, з 26 квітня 2013 року по 26 лютого 2014 року знаходився на стаціонарному лікуванні КЗ «ДКПЛ ДОР».

В день виписки зі стаціонару 24 квітня 2013 року виписаний з діагнозом Органічний маревний розлад. Соціальна недостатність внаслідок порушення життєдіяльності по категоріям: контроль поведінки, спілкування, навчання та трудова діяльність. Рекомендована явка до невропатолога, при необхідності психіатра, вживання підтримуючого лікування. У відповідності до мотивувальної частини висновку експерта, розлад психіки, діагностований у ОСОБА_5 на підставі дослідженої комісією медичної документації, матеріалів цивільної справи були виражені настільки суттєво, що позбавляли його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними /а.с.178-181/.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги за правом представлення, а предметом позову є належне померлому на праві власності майно та враховуючи той факт, що на день укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_5 виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі органічного маревного розладу, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду та вважає їх такими, що відповідають нормам чинного законодавства та узгоджуються з матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України в п.16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, з дотриманням вимог ст. 225 ЦК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, враховуючи висновки посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи № 13 від 16 червня 2016 року, яка була проведена під час розгляду цивільної справи згідно з Інструкцією, затвердженою наказом МОЗ № 527 від 28 липня 2014 року, з урахуванням освіти, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу, стажу роботи, наукового ступеня експертів, що проводили дослідження та Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженому наказом МОЗ України № 397 від 08 жовтня 2001 року, що відповідає вимогам ст.147 ЦПК України.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями самих сторін.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують їх правильності та не свідчать про те, що на час укладання спірно договору волевиявлення ОСОБА_5 було вільним і відповідало його волі.

Доводи апеляційної скарги про упередженість суду, оскільки при ухваленні рішення враховано висновок посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи, який не є обовязковим і оцінюється за правилами ст.212 ЦПК України, є надуманими та спростовуються приписами ст.ст. 57-59 ЦПК України, адже цей висновок містить фактичні дані про обставини, якими сторона обґрунтовує свої вимоги і стосується предмета доказування, доказ одержаний з додержанням встановленого законом порядку, а суд першої інстанції оцінюючи висновок вищезазначеної експертизи в достатній мірі мотивував її обґрунтованість в сукупності з іншими доказами та вірно визначив її як належний та допустимий доказ у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була стороною оспорюваного правочину, а тому її права ніяким чином не порушені, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки позивач є спадкоємцем за законом, а тому вважаючи, що її права та законні інтереси порушено вчиненням правочину, має право на пред»явлення вказаного позову, відповідно до роз»яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно, оскільки доводи зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_13

ОСОБА_14