УхвалА

іменем україни

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 20 листопада 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого вони мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 17 грудня 2014 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, що набрало законної сили, шлюб між ними було розірвано.

Позивачка вказувала про те, що після розірвання шлюбу вона разом з дитиною та відповідачем продовжила проживати у спільній квартирі АДРЕСА_1.

Зазначала про те, що відповідач відносно неї вчиняв насилля, унаслідок чого вона була вимушена переїхати до свого батька у квартиру АДРЕСА_2. Проте забрати дитину відповідач їй не дозволив, оскільки вважав, що дитині краще проживати разом з ним та бабою. Вона зверталась з заявою про визначення місця проживання дитини до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, проте спір між ними вирішено не було. Оскільки вони припинили шлюбні відносини, між ними склались неприязні стосунки, то згоди щодо місця проживання дитини ними не досягнуто.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею за адресою її проживання, а саме у квартирі АДРЕСА_2.

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що з 20 листопада 2009 року по 17 грудня 2014 року він з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач указував про те, що на момент розірвання шлюбу ОСОБА_4 претензій щодо проживання дитини разом з ним не заявляла. Вважав, що проживання сина разом з ним відповідає інтересам дитини, оскільки він має всі необхідні житлові та матеріальні умови для повного та всебічного розвитку сина, піклується про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання. Крім того, він має у власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, у якій вони і проживають, та має постійний стабільний дохід від здійснення власної підприємницької діяльності.

З урахуванням наведеного ОСОБА_5 просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним за адресою його проживання, а саме квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2. Зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 й відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 141, 161 СК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що відсутні виключні обставини за яких малолітня дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю. Позивачка спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, не палить, на диспансерних обліках не перебуває, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, в якому створені належні умови для проживання та виховання дитини, працює та має можливість матеріально забезпечувати дитину всім необхідним для нормального утримання, розвитку, відпочинку.

Суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про існування підстав для розлучення малолітньої дитини з матір'ю, а висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, яким визначено доцільність проживання дитини з батьком, носить рекомендаційний характер і не є обов'язковим для суду при ухваленні рішення. Цьому висновку суди дали оцінку згідно вимог ч. 6 ст. 19 СК України.

Доводи касаційної скарги щодо розгляду апеляційним судом справи без належного повідомлення ОСОБА_5 безпідставні, оскільки він знав про оголошену судом перерву, що підтверджується журналом судового засідання (а.с. 52-53) та розпискою (а.с. 58), а в силу ст. 305 ЦПК України апеляційний суд дав належну правову оцінку поважності його неявки.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, щознаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.П. Штелик