У Х В А Л А

Справа № 185/1582/17

Провадження № 2-зз/185/10/17

27 лютого 2017 року Павлоградський міськрайонний суд

Дніпропетровської області

у складі:

головуючого судді - Шаповалової І.С.

з участю секретаря судового засідання - Красуцького Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду заяву ОСОБА_1 про скасування арешту,

В С Т А Н О В И В:

В провадження Павлоградского міськрайонного суду Дніпропетровської області, у відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя і кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» і розпорядження Вищого спеціалізіованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2710 / 38-14 від 02.09.2014 року, надійшла заява ОСОБА_1 про скасування арешту , в якій ставиться питання про скасування арешту майна, накладеного 26 липня 2006 року, ухвала б/н Куйбишевським районним судом міста Донецька.

Як вбачається поданої заяви та доданих документів, на підставі вищевказаної ухвали накладено арешт на нерухоме майно, а саме: ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 .

Наявність зазначеного арешту, який не було скасовано при вирішенні справи, перешкоджає заявнику оформити право власності на спадкове майно після смерті дружини ОСОБА_2.

Про той факт, що належна заявникові частка у праві власності на майно: квартири АДРЕСА_1 є обтяженою арештом, він дізнався при зверненні до нотаріуса при оформленні спадщини.

Суд, дослідивши матеріали заяви приходить до наступного висновку.

Відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 №27/0/38-14 "Про визначення територіальної підсудності справ" визначено територіальну підсудність Куйбишевського районного суду м. Донецька - Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Так, пунктом 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» передбачено, що справи, розгляд яких не закінчено і які перебувають у провадженні місцевих, апеляційних судів, розташованих в районі проведення антитерористичної операції, в разі неможливості здійснювати правосуддя передаються судам відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності протягом десяти робочих днів з дня прийняття розпорядження головою відповідного вищого спеціалізованого суду. У разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.

Для вирішення питання про арешт майна підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Суд виходить з того, що арешт майна має ґрунтуватись на приписах чинного законодавства, наявності обєктивної необхідності у формі публічного інтересу, котрий включає як інтереси держави по підтриманню публічного порядку цивільного обороту нерухомості, та і інтереси власників нерухомого майна, має бути розумним, співмірним та пропорційним з завданням кримінального провадження і вищенаведені конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає над приватними інтересами заявника, якй є власником зазначеного майна.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись соба, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК).

У відповідності до ч.6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження по справі закрито, або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Відомостей про те, що будь-які справи , які стосуються ОСОБА_1 , або належного йому на праві власності майна перебувають в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області або перебували в провадженні Куйбишевського районного суду міста Донецька станом на день звернення завника із заявою про прийняття спадщини - в Єдиному державному реєстрі судових рішень та автоматизованій системі діловодства «Д-3» Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області не міститься.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 154 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування арешту задовольнити.

Арешт майна, а саме: ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, накладений ухвалою б/н Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 липня 2006 року - відмінити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.С.Шаповалова