У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2017 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заінтересовані особи: старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, боржник: ОСОБА_3 на дії (бездіяльність) державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 27.09.2012 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, третя особа: ПП «Конкордія» про звернення стягнення на предмет іпотеки вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за генеральною кредитною угодою № 010/02-02/294 від 05.04.2004 року в сумі 27 274 682,07 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації визначена в сумі 865 000,00 грн. На виконання вказаного рішення суду Деснянським районним судом м.Києва видано виконавчий лист від 08.05.2013 року.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурда В.Е. від 18.02.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Як вважає заявник, протягом більше, ніж 6 місяців, державним виконавцем не вчинено передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів щодо виконання рішення суду, в тому числі не здійснено опис та арешт нерухомого майна боржника та не передано його на реалізацію. Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурда В.М. від 04.10.2016 року зазначений виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Заявник вважає дії державного виконавця щодо повернення виконавчого листа стягувачу, а також бездіяльність державного виконавця протягом більш, як 6 місяців з дня відкриття виконавчого провадження, незаконними, оскільки, як вбачається з інформації про виконавче провадження № 50232485, в порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем не вчинено дій щодо арешту, опису та реалізації нерухомого майна відповідно до виконавчого листа.

Заявник зазначає і про те, що при поверненні виконавчого листа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», старший державний виконавець Бурла В.Е. зазначив, що згідно ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Водночас, зі змісту виконавчого документу, а також зі змісту матеріалів судової справи, обставин справи та відносин, які склались між позивачем та відповідачем, вбачається, що предмет іпотеки, переданий ОСОБА_3 в заставу заявнику, не є забезпеченням за споживчим кредитом громадянина України, наданим в іноземній валюті. Відповідно до кредитного договору та договору іпотеки, квартири, що є предметом звернення стягнення, передана в заставу АТ «Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення зобов»язань юридичної особи - ПП «Конкордія». Крім того, кредитна заборгованість підприємства обліковується в національні валюті - гривні.

Посилаючись на викладені обставини, заявник просить:

визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документа, а саме виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року стягувачеві відповідно до постанови від 04.10.2016 року ВП № 50232485;

скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 04.10.2016 року ВП № 50232485 про повернення виконавчого документа, а саме виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року, стягувачеві;

зобов`язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 здійснити дії щодо опису, арешту та реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, відповідно до виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року.

В судовому засіданні представник заявника підтримав скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на об'єктивному розгляді справи, керуючись законом, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2010 року частково задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції до ОСОБА_3, третя особа: ПП «Конкордія» про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, що складається з 3-х житлових кімнат, жилою площею 46,60 кв.м., загальною площею 96,70 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за генеральною кредитною угодою № 010/02-02/294 від 05.04.2004 року в сумі 27 274 682,07 грн. (а.с.104-106 т.1).

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 27.09.2012 року вказане рішення суду змінено, доповнено резолютивну частину рішення, а саме: визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації визначено в сумі 865 000,00 грн. В решті рішення залишено без змін (а.с.99-104 т.2).

08.05.2013 року на виконання вказаних судових рішень Деснянським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 2-2697/2010 рік (а.с.143 т.2).

18.02.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.137 т.2).

04.10.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві згідно п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» з посиланням на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.139-140 т.2).

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (тут і далі по тексту в редакції від 12.06.2016 року, чинній на час винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим

Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема:

проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції;

у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням поліцейських, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення;

у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;

здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Згідно п.9 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 1 ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зазначений висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2014 року № 6-13цс14.

Також, відповідно до п.1 ст.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві, оскільки вважає, що для застосовування положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» боржник повинен був надати державному виконавцю документи, які підтверджують, що борг у нього виник за договором споживчого кредиту, що квартира, яка є предметом іпотеки, є її постійним місцем проживання та у її власності не знаходиться інше нерухоме майно.

Незважаючи на неодноразові виклики та запити щодо надання суду копії виконавчого провадження, старший державний виконавець в судове засідання не з»явився, копію виконавчого провадження та письмові заперечення суду не надіслав. Таким чином, державним виконавцем не надано доказів в обґрунтування правомірності застосування положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Разом з тим, нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки від 20.04.2004 року, укладеного між заявником та ОСОБА_3, виступає як забезпечення зобов'язань юридичної особи ПП «Конкордія» за генеральною кредитною угодою № 010/02-02/294 від 05.04.2004 року, відповідно до якої кошти надавались юридичній особі в національній валюті - гривні (а.с. 18-20, 48-52 том 1).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між заявником та ОСОБА_3 не укладався договір споживчого кредиту. Крім того, кошти за генеральною кредитною угодою надавались в національній валюті - гривні, а не в іноземній валюті. Тому положення п. 1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами у спорі з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, позичальником за яким є юридична особа.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві є передчасним та необґрунтованим, в зв»язку з чим дії державного виконавця по винесенню даної постанови є незаконними, а постанова підлягає скасуванню.

Щодо вимог заявника про зобов»язання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 здійснити дії щодо опису, арешту та реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, відповідно до виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вважає їх передчасними та необґрунтованими.

Інших вимог заявник не висуває.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.88, 383-388 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд -

У Х В А Л И В :

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого документа, а саме виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року стягувачеві відповідно до постанови від 04.10.2016 року ВП № 50232485;

Скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 04.10.2016 року ВП № 50232485 про повернення виконавчого документа, а саме виконавчого листа Деснянського районного суду м.Києва № 2-2697/2012 від 08.05.2013 року, стягувачеві.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 5 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя