Справа № 361/451/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/1280/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 26 28.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору №Д 06-02-154 МК від 16 серпня 2006 року(далі-договір) між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 25 тис. доларів США на термін до 14 серпня 2009 року.

Відповідно до умов кредитного договору банком було виконано свої зобов'язання та надано відповідачу кредитні кошти у розмірі встановленому договором. Однак, відповідач грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору банку своєчасно не надав, тому станом на 19 січня 2016 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 84962,28 доларів США, яка складається із наступного: 15187,80 доларів США - заборгованість за кредитом; 28661,74 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 41112,74 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Від цієї суми заборгованості, на думку позивача, віднімається сума у розмірі 28959,79 доларів США, яка була задоволена судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року.

Оскільки забезпечення виконання зобов'язання за договором, між банком і відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, просив суд стягнути з солідарно з обох відповідачів наведену заборгованість за кредитним договором , що за курсом НБУ станом на 20 листопада 2015 року становило 1379341,33 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 20690,12 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 закрито.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з рішенням суду не погодилось та подало апеляційну скаргу. Просив рішення, через порушення судом норм матеріального і процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи, скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач та третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області рішення суду не оскаржили.

Представники позивача та третьої особи - служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджало розглядові справи.

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позивних вимог, міськрайонний суд виходив з того, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Не зважаючи на доводи апеляційної скарги, на думку колегії суду даний висновок являється правильним.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

16 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, укладено кредитний договір № Д 06-02-154 МК(далі-договір), відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 25тис. доларів США на термін до 14 серпня 2009 року.

Позивачем було виконано свої зобов'язання за договором та надано відповідачу кредитні кошти у розмірі встановленому договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки №06-02-154 П.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідач ОСОБА_3 своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору банку не надала. Останній платіж з погашення заборгованості за договором нею було здійснено 22 квітня 2009 року.

Станом на 19 січня 2016 року, за розрахунками банку, відповідач ОСОБА_3 мала заборгованість за кредитним договором в розмірі 84962,28 доларів США, яка складалася із: 15187,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 28661,74 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 41112,74 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто за договором солідарно з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 231188,72 грн та солідарно з ТОВ « Укаїнське фінансове агентство «Верус» 200 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року провадження у вказаній справі в частині позовних вимог банку до ОСОБА_4 було закрито у зв'язку з його смертю.

Розглядаючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази і обґрунтовано дійшов до висновку про наявність заборгованості відповідача перед банком, а також з дотриманням норм матеріального права ухвалив рішення про застосування позовної давності та відмову в позові за такого.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним.

Сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п. 5.1), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 14 серпня 2009 року(п.1.3).

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами спірного договору (п. 1.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 20-22 числа місяця, а процентів - кожного місяця з дати списання коштів з поточного рахунку до майбутньої дати сплати відсотків та/або за період, який починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків(п. 3.4.), початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За таких обставин, з доводами апелянта про безпідставність висновку суду про застосування позовної давності не можна погодитись, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норми матеріального права.

Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення 29 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, з врахуванням суми стягнутої 19 жовтня 2010 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме: припинення нею з 12 серпня 2009 року передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом, а з 23 січня 2008 року - процентів за користування кредитом.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор вправі стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В цьому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Аналізуючи доводи апелянта про неправильне застосування міськрайонним судом норми ч. 2 ст. 258 ЦК при визначенні спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), колегія суддів виходять з такого.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 4.1) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 0,2 % від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період за який сплачується пеня, а також пені за кожний випадок порушення вказаного графіку при затримці платежу(п. 4.5) на 1-0 днів - у розмірі 5% від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення, на 10 і більше днів - у розмірі 10% від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічний Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постановах від 6 листопада 2013 року, справа № 6-116 цс 13 та від 19 листопада 2014 року, справа № 6-160цс 14, тому посилання апелянта на останню постанову Верховного Суду України не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних вище висновків суду також не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

В.І. Олійник