АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/1506/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Гладун Х.А.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Панченка М.М.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 21 923,41 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції частково, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог та змінити його в частині стягнення суми втраченого заробітку та відшкодування моральної шкоди внаслідок інфляційних змін за період затримки виконання рішень судів, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог та стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 136 280, 91 грн.

В обґрунтування скарги зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене судом без повного з'ясування істотних для справи обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, суд не прийняв до уваги норми спеціального закону, яким регулюються спірні правовідносини і безпідставно обмежився лише ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка не застосовується в даних правовідносинах, не прийнявши до уваги його заяву про зміну позовних вимог. Суд не взяв до уваги вимоги ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, яка передбачає, що індексації підлягають, зокрема, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зазначених випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Оскільки цим Законом закріплюється принцип повного відшкодування збитків, суду слід було виходити з того, що збитки (пряма та упущена вигода) підлягають відшкодуванню з урахуванням офіційного індексу інфляції. Суд безпідставно послався в рішенні на те, що інфляційні втрати підлягають нарахуванню лише за період з 2004 - 2008 роки, так як фактично кошти за рішеннями судів йому були перераховані 24.12.2015 року та 29.04.2015 року і інфляційна складова повинна застосовуватись за весь період до повного відшкодування шкоди, визначеної за рішеннями судів. Безпідставним є також висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на його користь комісійної винагороди банківської установи в розмірі 828,24 грн., так як вказана сума була утримана банком при виплаті йому коштів, зарахованих на картковий рахунок його представника, які були перераховані на виконання рішення суду. Фактично на вказану суму рішення суду є невиконаним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи судом служба повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки представника в судове засідання не повідомила, а тому. колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Коростенської міської прокуратури, СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області, Коростенського міського суду в період з 22 листопада 2001 року по 21 лютого 2013 року перебувала кримінальна справа №101214/01 (кримінальне провадження №0000350) відносно ОСОБА_3 і ОСОБА_7, які обвинувачувались у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2004 року обвинувачені були засуджені до семи років позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 серпня 2008 року судові рішення відносно ОСОБА_3 і ОСОБА_7 були скасовані у зв»язку з нововиявленими обставинами, справу направлено для проведення нового розслідування.

21 лютого 2013 року слідчим СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області кримінальне провадження №0000350 було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України.

15 листопада 2013 року слідчим було винесено постанову про визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_3 за рахунок коштів державного бюджету, як компенсація втраченого заробітку за період з 01 квітня 2004 року по 31 липня 2008 року, та визначено таку шкоду в розмірі 18551,58 грн..

Постанова була направлена на виконання до Державної казначейської служби, проте не була виконана у зв'язку з її скасуванням прокуратурою Житомирської області.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2014 року стягнуто з держави в особі Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_3 494 508,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року у справі № 279/7429/13-ц апеляційну скаргу прокуратури Житомирської області задоволено частково. Рішення Коростенського міськрайнного суду Житомирської області від 16 травня 2014 року змінено, зменшено розмір стягнення з 494 508,00 грн. до 165 648,00 грн.. Ухвалено відшкодування моральної шкоди провести з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

На виконання вказаного рішення суду 29 вересня 2014 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області видано виконавчий лист № 279/7429/13-ц.

03 жовтня 2014 року виконавчий лист було направлено на адресу Державної казначейської служби України та отримано відповідачем 06 жовтня 2014 року.

Визначена судовим рішення сума грошових коштів була перерахована ОСОБА_3 31 серпня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 949 від 31 серпня 2015 року.

При перерахуванні коштів на картковий рахунок представника позивача ОСОБА_8 з належної до відшкодування суми АТ «Ощадбанк» було утримано комісійну винагороду в розмірі 0,5 % від суми зарахування, а саме 828,24 грн..

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року у справі № 279/3278/14- ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 липня 2015 року, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 5 931,35 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

На виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року було видано виконавчий лист № 279/3278/14- ц, який направлено на адресу Державної казначейської служби України 30 січня 2015 року та отримано відповідачем 02 лютого 2015 року.

Визначена судовим рішенням сума грошових коштів була сплачена ОСОБА_3 29 квітня 2015 року, що підтверджується випискою по особистому рахунку представника позивача в АТ «Ощадбанк».

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року у справі № 279/1113/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 липня 2015 року, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на корись ОСОБА_3 18551,58 грн. у відшкодування втраченого заробітку, внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

На виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року було видано виконавчий лист № 279/1113/15-ц, який позивачем направлено на адресу Державної казначейської служби України 28 серпня 2015 року та отримано відповідачем 01 вересня 2015 року.

Визначена судовим рішення сума грошових коштів була сплачена ОСОБА_3 24 грудня 2015 року, що підтверджується випискою по особистому рахунку представника позивача в АТ «Ощадбанк».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду 140 700,02 грн., з яких: 828,24 грн. - недоотримана при виконанні рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року сума коштів, утримана банком як комісійна винагорода за переведення платежу; 66 490,66 грн. - компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року та інфляційні втрати; 73 381,12 грн. - компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за рішеннями Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року та Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року і інфляційні втрати. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16.07.2014 року у цивільній справі № 279/74 29/13-ц здійснено відповідачем 31.08.2015 року не в повному обсязі, у зв'язку з утримання банківською установою комісійної винагороди згідно з тарифами - 0,5 % від суми зарахування, а саме 828,24 грн. Вважає, що відповідач був зобов'язаний передбачити додаткові витрати, пов'язані з виконанням рішення суду, а не перекладати ці витрати на стягувача, а тому грошова сума в розмірі 828,24 грн. підлягає стягненню з відповідача на його користь в примусовому порядку. Також відповідачем здійснено виконання судових рішень з порушенням тримісячного строку, визначеного п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, у зв'язку з чим, з відповідача на його користь підлягає стягненню компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів та інфляційна складова суми боргу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково, стягуючи з Державної казначейської служби України на користь позивача 21 923,41 грн. та, відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було прострочено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року на суму 165 648,00 грн. на 239 днів; виконання постанови слідчого СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області про відшкодування втраченого заробітку на суму 18551,58 грн. на 358 днів; виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року на суму 5 931,35 грн. на 234 дні, а тому, виходячи з положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на користь позивача піддягають стягненню 3 % річних від несплачених сум за всі вищевказані періоди прострочення, що становить в сукупності 4188,00 грн.. Також, виходячи з закріпленого в Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» принципу повного відшкодування збитків, при стягненні сум неотриманого заробітку та допомоги на оздоровлення, особа має право вимагати компенсації інфляційних втрат, а тому, кошти в якості відшкодування втраченого заробітку в розмірі 18 551,58 грн. та компенсація грошової допомоги на оздоровлення в розмірі 1954,00 грн. підлягають виплаті позивачу з урахуванням індексу інфляції, сума якої, з урахуванням періоду прострочення виплати, складає 17 735,41 грн..

За правилом ч. 1, 3 ст. 303 ЦП України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_3 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету три відсотки річних в розмірі 4188,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 17 735,41 грн., оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" , та особливості їх виконання.

Порядок виконання рішень суду та виконавчих документів про стягнення коштів з державного органу визначений статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частинами 2, 4 даної статті встановлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, колегія суддів вважає, що зобов'язання Державної казначейської служби України перерахувати кошти на виконання рішення суду виникає після подання до Служби заяви про виконання, рішення про стягнення коштів та оригіналу виконавчого документа.

Згідно статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Передбачені статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» три відсотки річних підлягають обчисленню за формулою У = S * Q * 3%/366, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочення, У - розрахована сума трьох відсотків річних.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, виконавчий лист № 279/7429/13-ц, виданий на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року про стягнення 165 648,00 грн., було отримано Державною казначейської службою України 06 жовтня 2014 року.

Таким чином, трьохмісячний строк на виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року сплив 06 січня 2015 року, при цьому фактичне виконання відбулося 31 серпня 2015 року, тобто через 236 днів.

З огляду на таке, компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року в розмірі трьох відсотків річних складає 3213,12 грн. = (165 648,00 грн. * 236 * 3%) / 365, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 в порядку статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Виконавчий лист № 279/3278/14-ц, виданий на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року, про стягнення 5 931,35 грн., було отримано Державною казначейської службою України 02 лютого 2015 року.

Таким чином, трьохмісячний строк на виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року сплив 02 травня 2015 року, при цьому фактичне виконання відбулося 29 квітня 2015 року, що підтверджується випискою по рахунку представника позивача, тобто в межах визначеного законодавством строку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Державна казначейська служба України здійснила перерахування ОСОБА_3 коштів в сумі 5 931,35 грн. у відповідності до вимог закону, а тому відсутні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що не було враховано судом першої інстанції та призвело до помилкового стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 114,00 грн..

Крім того, статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодуванню підлягає, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Як вбачається з матеріалів справи, компенсація ОСОБА_3 втраченого заробітку за час перебування під слідством та судом в розмірі 18 551,58 грн. первісно була визначена постановою слідчого СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області від 15 листопада 2013 року.

05 грудня 2014 року вказана постанова була скасована постановою заступника прокуратура Житомирської області.

Доказів того, що вказана постанова будь-яким чином оскаржувалася ОСОБА_3 та була скасована матеріали справи не містять, хоча позивач не був позбавлений права звернутися зі скаргою на таке рішення прокурора.

ОСОБА_3 в 2015 року звернувся до Коростенського міськрайонного суду Житомирські області з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення втраченого заробітку в розмірі 18 551,58 грн..

Вказаний позов було задоволено рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року, на підставі якого 21 серпня 2015 року було видано виконавчий лист № 279/1113/15-ц.

Таким чином, зобов'язання Державної казначейської служби України сплатити ОСОБА_3 за рахунок коштів державного бюджету компенсацію втраченого заробітку в розмірі 18 551,58 грн. виникло на підставі саме виконавчого листа № 279/1113/15-ц, а не скасованої постанови слідчого СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області від 15 листопада 2013 року.

За таких обставин, передбачений статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» трьохмісячний строк на перерахування коштів за рішенням суду підлягає обчисленню з моменту отримання Державною казначейською службою України виконавчого листа № 279/1113/15-ц, а не постанови слідчого СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області від 15 листопада 2013 року.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, наявні в матеріалах справи докази належним чином не дослідив, в зв'язку з чим, обчислюючи належну до стягнення суму компенсації за тривале невиконання судових рішень, відлік строків невиплати суми в розмірі 18551,58 грн. помилково відрахував не від дати передання на виконання виконавчого листа № 279/1113/15-ц, виданого на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року, а від дати направлення до Державної казначейської служби України постанови слідчого СВ Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області від 15 листопада 2013 року про відшкодування ОСОБА_3 втраченого заробітку, яку, в подальшому, було скасовано заступником прокуратура Житомирської області.

Виконавчий лист № 279/1113/15-ц, виданий на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року про стягнення 18 551,58 грн., було отримано Державною казначейської службою України 01 вересня 2015 року.

Таким чином, трьохмісячний строк на виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року сплив 01 грудня 2015 року, при цьому фактичне виконання відбулося 24 грудня 2015 року, тобто через 23 дні.

З огляду на таке, компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року в розмірі три відсотки річних складає 37,07 грн. = (18 551,58 грн. * 23 * 3%) / 365, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 в порядку статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, розмір компенсації, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 у зв'язку з порушенням Державною казначейської службою України строків перерахування коштів за рішеннями Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року та Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року, складає 3250,19 грн. = 3213,12 грн. + 37,07 грн..

В частині вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь інфляційної складової боргу за прострочення виконання судових рішень про стягнення коштів в сукупному розмірі 138 961,67 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачають нарахування індексу інфляції на суми коштів, які стягуються на користь осіб в порядку відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури, суду, в зв'язку з простроченням здійснення реальної виплати коштів.

Норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про індексацію стягнутих на його користь за рішеннями суду сум, не підлягають застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, з огляду на те, що за ст. 2 цього Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Так як присуджені за рішеннями Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року, Коростенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року, Коростенського міськрайонного суду Житомирські області від 22 квітня 2015 року суми компенсацій мають разовий характер, положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до таких виплат не застосовуються.

Зазначення в пункті 5 ч. 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» про те, що за цим законом індексуються суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, не мають правового значення для вирішення даного спору, так як для цілей цієї статті під відшкодуванням шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, розуміються регулярні щомісячні платежі, які здійснюються в порядку ч. 1 ст. 1168 та ч. 1 ст. 1202 ЦК України.

Інших джерел спеціального законодавства, норми яких передбачають індексацію сум виплат, які здійснюються на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури, суду, позивачем ОСОБА_3 не зазначено ні в позовній заяві, ні в поданій ним апеляційній скарзі.

Стаття 625 ЦК України, як норма, що передбачає нарахування інфляційних втрат на суму боргу, встановлює, що зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виникає у боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Одночасно, правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 і Державною казначейською службою України стосуються виконання судових рішень, а тому регулюються нормами спеціального законодавства, яким є Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», положення яких не передбачають нарахування індексу інфляції на суму боргу.

Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами, до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуються норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

За таких обставин, вбачається, що жодними діючими нормативно - правовими актами не передбачено здійснення інфляційних нарахувань на суми стягнення за рішеннями суду, якими компенсовано шкоду, заподіяну особі внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури, суду.

Суд першої інстанції норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Цивільного кодексу України в частині, що стосується можливості стягнення індексу інфляції, в сукупності не проаналізував, в обґрунтування підстав стягнення інфляційної складової боргу послався на положення статті 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка такої можливості не передбачає, а тому дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 17 735,41 грн., обчислені як інфляційна складова боргу, підлягають стягненню з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3.

Так як в ході судового розгляду було встановлено, що позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань на суми відшкодувань, право на які має позивач у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не ґрунтуються на вимогах закону, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів в сукупному розмірі 138 961,67 грн. є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Не підлягають задоволенню також вимоги про стягнення грошових коштів в розмірі 828,24 грн., які були утримані банківською установою АТ «Ощадбанк» в якості комісійного платежу при зарахуванні суми в розмірі 165 648,00 грн., яка надійшла від Державної казначейської служби України на виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року, з огляду на таке.

Так, як вбачається з листа АТ «Ощадбанк» від 14 вересня 2015 року вих. № 71-01/33, причиною утримання з суми, що надійшла на рахунок, комісійної винагороди в розмірі 0,5% від суми зарахування, є те, що така плата передбачена Тарифами за обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, відкритого за пакетом «Пенсійний».

Таким чином, утримання суми в розмірі 828,24 грн. відбулося в межах договірних взаємовідносин представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6, якому відкрито рахунок за пакетом «Пенсійний», та обслуговуючої банківської установи - АТ «Ощадбанк».

При цьому, відповідач Державна казначейська служба України здійснила перерахування коштів в порядку виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року в повному обсязі на суму 165 648,00 грн., використовуючи ті реквізити рахунку, які вказав представник позивача в своїй заяві.

Як зазначено в статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Зазначаючи в своїй заяві про виконання рішення суду реквізити рахунку, за договором про відкриття якого встановлені тарифи обслуговування на зарахування коштів в розмірі 0,5% від суми зарахування, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 фактично прийняв на себе тягар сплати комісійної банківської винагороди, з огляду на що вимагати її компенсації від відповідача Державної казначейської служби України немає законних підстав.

З огляду на вищевикладене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про невідповідність рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року вимогам матеріального та процесуального права є частково обґрунтованими, а тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування підлягає частковому задоволенню, стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 3250,19 грн.. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 3 250 гривень 19 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: