"24" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Гаврилової О.В.
при секретарі - Томіленко В.В,,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАДОРАН», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за не використану відпустку та за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03.02.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАДОРАН», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди повернуто до Дніпровського районного суду м.Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.
Сторони та треті особи по справі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.
Представник позивача ОСОБА_1 01.12.2016р. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача за наявними в матеріалах справи доказами.
Представник відповідача ТОВ «Мадоран» подала заяву, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та просила розглядати позовні вимоги за відсутності представника відповідача за наявними в справі доказами.
Інші учасники судового розгляду заяв чи клопотань суду не подали.
У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Представником відповідача ТОВ «МАДОРАН» подані письмові заперечення на позовну заяву (т.1 а.с.68-71), в яких стосовно вимоги позову про стягнення моральної шкоди зазначено, що позивач зазнавав труднощів у виконанні своєї роботи, халатно ставився до своїх обов'язків, відпускав гостей, які не оплачували в повному обсязі кошти по рахунку, внаслідок чого не справився з роботою та звільнився за власним бажанням. Щодо наданих позивачем фотографій на дошці, не зрозуміло, чому позивач асоціює цей лист з ТОВ «МАДОРАН», не відомо, хто написав цей лист, де він сфотографований, на ньому немає печатки, а зазначений в листі ресторан МК9 не має до відповідача відношення. Позивачем не надано жодного доказу щодо заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, погіршення фізичного чи психологічного стану, причинно-наслідкового зв'язку та обґрунтування вимоги розміру компенсації.
Судом встановлено, що на підставі заяви позивача ОСОБА_1 від 13.05.2013р. (т.1 а.с.83), Наказом №41-к від 12.05.2013р. позивача звільнено з займаної посади бармена з 27.05.2013 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. (т.1 а.с.85)
Відповідно до частин 1 та 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи гне інакше як за заявами фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як вже зазначалось вище, позов у частині стягнення моральної шкоди заявлений позивачем з підстав, визначених ст. 237-1 КЗпП України.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» № 4 від 31.03.1995р., за наявності порушень прав працівників у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Також в пунктах 5, 9 вказаної Постанови роз'яснено, що суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характер, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Проте, жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.57-59 ЦПК України, як це передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б підтвердили будь-яке з негативних явищ, визначених ст. 237-1 КЗпП України, стороною позивача суду надано не було.
Так, стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу втрати позивачем нормальних життєві зв'язків, докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, обмежень у спілкуванні з родичами та друзями, відсутності коштів на організацію відпочинку, оздоровлення, виникнення у позивача безсоння, тривожного психічного стану, нервовості, напруженості відносин з родиною, втрати ним душевного спокою та рівновагу, не можливості ведення звичного способу життя, як про це зазначено у позові. Як і не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між несвоєчасною виплатою позивачеві заробітної плати та компенсації за не використану відпустку, з будь-якими негативними наслідками, що охоплюються положеннями ст. 237-1 КЗпП України.
Крім того, як убачається з карти/рахунку позивача (т.1 а.с.26-30), на ньому обліковувались кошти, необхідні для організації відпочинку та оздоровлення, в разі наявності для цього необхідності.
Що стосується доводів позовної заяви стосовно розповсюдження співробітниками відповідача неправдивої інформації в оголошеннях (т.1 а.с.15-20), слід зазначити, що позови про захист честі, гідності та ділової репутації не охоплюються нормами трудового законодавства.
Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації, та (або) право на відповідь (ст.277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278 ЦК) тощо.
Проте, з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації в даному провадженні позивач не звертався.
З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.
На підставі викладеного, керуючись ст. 237-1 КЗпП України, ст. 10, 11, 57-60, 169, 179, 208, 209, 212-215, 220 ЦПК України, суд, -
В задоволені позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя