У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Пиляй І.С., за участю розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики та розписки недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся в Сарненський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 116739,72 грн., з яких: 100000 грн. сума боргу, 16739,72 грн. 10% річних, а також судовий збір в розмірі 1167,40 грн.

В обґрунтування позову вказував, що 28.04.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого остання отримала 100000 грн., що підтверджується розпискою. Відповідачка відмовляється в добровільному порядку повернути кошти.

Із цих підстав просив позов задовольнити.

20.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася в Сарненський районний суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати недійсними договір позики та розписки від 28.04.2014 року, оскільки жодних коштів вона не отримувала.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/295/2017 Головуючий у 1 інстанції : Довгий І.І.

Доповідач : Григоренко М.П.

Вказує, 19.05.2014 року її було прийнято на роботу касиром в Сарненське відділення ТзОВ „Міжрегіональні ресурси та при працевлаштуванні змушували підписати документи в одному екземплярі.

Договір позики та розписки від 28.04.2014 року були написані під психологічним тиском та вчиненням обману зі сторони позивача, який працює керівником у Рівненській філії ТзОВ "Міжрегіональні ресурси".

Вважає, що договір мав бути нотаріально посвідченим, а боргова розписка не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України.

Із цих підстав просила визнати недійсними договір позики та розписки від 28 квітня 2014 року та стягнути з позивача понесені судові витрати.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на незаконність цього рішення, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Наміри сторін щодо укладення договору позики підтверджуються самим договором та розпискою. ОСОБА_3 ОСОБА_4 була ініціатором укладення договору позики, оскільки вона спочатку звернулася до ОСОБА_5, а потім до нього, ОСОБА_1, з проханням надати позику, що підтвердив під час допиту свідок ОСОБА_5

ОСОБА_4 умисно безпідставно намагається перевести спір в площину трудових відносин, шляхом ствердження, що при прийнятті на роботу її примусили підписати договір і розписку, а коштів в позику вона не отримала. Проте, ні вона, ні її представник не змогли пояснити мету та мотиви укладення договору позики саме з ним, ОСОБА_1, який не є власником чи директором підприємства, а є найманим працівником керівником Рівненського підрозділу ТзОВ "Міжрегіональні ресурси", фізичною особою, яка має право укладати від свого імені договори.

Суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_1, а поклав в основу оскаржуваного рішення пояснення ОСОБА_4 та її свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які вказували, що при прийнятті на роботу в ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" існує нібито практика обовязкового підписання договору позики та розписки на суму 100000 грн., хоча жоден із цих свідків не був присутній 28.04.2014 року в м. Рівне при укладенні спірного договору позики та передачі грошових коштів, про що ними і було надано пояснення в суді першої інстанції.

Вважає, що ОСОБА_4 намагається уникнути виконання своїх зобовязань за договором позики від 28.04.2014 року.

Крім того, укладення договору позики під тиском та внаслідок обману спростовується тим, що попри тиск та обман ОСОБА_4 пропрацювала на підприємстві 2 роки, і не скаржилася керівництву чи в правоохоронні органи, що її обманом примусили підписати документи.

ОСОБА_4 в силу своєї освіти та досвіду роботи повністю усвідомлювала значення договору позики та розписки.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_9 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Залишаючи без задоволення первісний позов ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що остання довела факт не отримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 за договором позики від 28 квітня 201 року, в розмірі 100000 грн., а наявні у справі письмовий договір та розписка, які надані первісним позивачем на підтвердження своїх вимог, відповідно до фактичних встановлених обставин справи не є тими доказами, які безперечно підтверджують, що відповідач в дійсності отримувала від останнього вищевказану суму в позику.

Колегія суддів погоджується із висновками оскаржуваного рішення і вважає, що доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності цих висновків, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві ОСОБА_1, яким суд першої інстанції надав належну оцінку і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

На переконання колегії суддів, при розгляді даної цивільної справи суд першої інстанції, виходячи із правових висновків, які містяться в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, належним чином дослідив обставини даної справи та дійшов вірного висновку, що хоча ОСОБА_10 і підписала договір позики та розписку, але реально грошових коштів за цим договором від первісного позивача не отримувала.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Погоджуючись із оцінкою доказів судом першої інстанції по даній цивільній справі, колегія суддів виходить із того, що сторона первісного позивача не надала будь-яких переконливих пояснень, які б узгоджувались із загально прийнятими звичаями ділового обороту, з приводу того, з яких мотивів і для якої мети ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошову позику в такому розмірі, яка для кожного із них є досить значною, у порівнянні із їхніми щомісячними доходами та для їх віку; за рахунок яких джерел первісний позивач набув у власність грошові кошти, які ним були передані первісному відповідачу у позику; за рахунок чого остання мала повертати отримані грошові кошти, які їй були передані в позику лише на один місяць і при її порівняно невеликому щомісячному доході; чому договір та розписка оформлені шляхом заповнення завчасно виготовленого бланку; причин виникнення аналогічних спірних правовідносин із іншою фізичною особою, яка також була найманим працівником ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" і з якою у ОСОБА_1 також має місце судових спір.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_11