Ухвала

іменем україни

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічнеакціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що останньою належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від 16 листопада 2007 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 09 червня 2015 року складає 19 344,80 доларів США, крім того 3% річних у розмірі 22 080 грн 59 коп. та пеня за період з 09 червня 2014 року по 09 червня 2015 року в сумі 1 326 418 грн 47 коп., яка підлягає стягненню з боржника.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 344,80 доларів США, заборгованість по пені 1 326 418 грн 47 коп. та 3% річних - 22 080 грн 59 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року зазначене рішення суду змінено в частині стягнення пені, зменшено розмір стягнутої пені до 500 000 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання по кредитному договору і не погашає кредит та відсотки за користування ним.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені, апеляційний суд, виходив з того, що розмір пені значно перевищує розмір збитків.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що 16 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 13% річних зі строком погашення до 16 листопада 2017 року.

Згідно з пунктами 4.1, 4.3 кредитного договору позичальник зобов'язався: починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитним договором у сумі 208 доларів США на рахунок, указаний у пункті 1.2 цього договору, шляхом внесення коштів готівкою чи перерахування їх зі свого поточного рахунку; сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 16 листопада 2017 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, указаний у пункті 1.4 цього договору.

За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов'язався сплачувати банку за кожен день пеню в розмірі 1,6% процента від суми простроченого платежу (пункт 4.6 кредитного договору).

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено право банку у разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового повернення одержаного кредиту, сплати нарахованих за ним процентів, звернення стягнення на предмет іпотеки.

Через неналежне виконання ОСОБА_1зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку складає 19 344,80 доларів США, з яких 6 250,30 доларів США - сума поточної заборгованості за кредитом, 10 258,73 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом, 235,20 доларів США - сума поточної заборгованості по процентам, 2 600,57 доларів США - сума простроченої заборгованості по процентам.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1зазначала про те, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки вона здійснила чергову оплату кредиту в 2008 році, а потім здійснила оплату 200 доларів США по кредиту 09 серпня 2013 року та 4 долари США сплатила по процентах 21 травня 2015 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормою ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Як зазначено в ч. 1, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили, як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 16 листопада 2017 року (пункт 4.3 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (пункт 4.1 кредитного договору) і для процентів за користування кредитом (пункт 4.3 кредитного договору).

Таким чином, умовами договору визначено погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів - місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

При цьому, якщо боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Крім того умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Проте, судами попередніх інстанцій на порушення вищезазначених вимог закону та ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК України залишено поза увагою положення договору, не досліджено графік погашення кредитної заборгованості, не враховано заперечень відповідача стосовно того, що вона з 2008 року по 09 серпня 2013 року не здійснювала платежів за кредитом та до 21 травня 2015 року по процентам, в зв'язку з чим сплив строк позовної давності за певний період по щомісячних періодичних платежах, не враховано та не перевірено, що в випадку вчинення боржником оплати чергового платежу така дія може свідчити про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Висновок судів обох інстанцій про те, що позовна давність не сплила, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи, й не підтверджується жодним належним й допустимим доказом.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають визначальне значення у її вирішенні, а допустили суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин. Висновки судів у порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова