Справа № 461/2892/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/291/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючий суддя Шумська Н.Л.

Судді Цяцяк Р.П., Шеремета Н.О.

секретар Симець В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ будинку та виділення частки в натурі, як об»єкта прав спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення оскаржили сторони. Посилаються на його незаконність, необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що перелік конкретних приміщень, які перебувають у його власності, встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.1993 року, що набрало законної сили у справі №117 за позовом ОСОБА_2 про виселення, де зазначено, що ОСОБА_2 згідно заповіту отримав у спадщину такі житлові приміщення: на першому поверсі: 3-1, 3-2, 5-1, 5-2, 5-3, на другому поверсі: 7-1, 7-2, 7-3, 7-4 та 6-1. Судом не взято до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Таким чином, приміщення, якими володіє і користується ОСОБА_2 є його приватною власністю в порядку спадкування, а відтак судом невірно зроблено висновок про відсутність законних підстав для задоволення зустрічного позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що він за власні кошти здійснив поліпшення спільного майна, що є предметом спору та поділу, а тому має право у відповідності до вимог ч.3 ст. 357 ЦК України на збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що за нею зареєстровано право власності на ? ідеальної частини жилого цегляного будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 36. Фактично вона займає площу 19,92 %, а саме приміщення 4-1 площею 9,5 м.кв., 4-2 площею 5, 9 м.кв., 4-3 площею 13,3 м.кв., 4-4 площею 11,0 м.кв. та 4-5 площею 8, 9 м.кв., а всього 48, 6 м.кв., тобто менше ідеальної частки на 12,4 м.кв. У будинку також склався порядок користування підвальним приміщенням. Проте, суд не надав оцінку дослідженим висновкам експертизи та тому факту, що ані позивач, ані відповідач проти позовних вимог фактично не заперечували, розбіжності стосувались кімнати приміщення 5-3. площею 11 м.кв проте дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, тоді як наявними експертизами було запропоновано варіанти для поділу вказаного приміщення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічних позовів, суд першої інстанції виходив з того, сторонами процесу не було заявлено клопотання про призначенні у справі судової будівельно-технічної експертизи, тоді як суд, сприяючи сторонам у здійсненні процесуальних прав у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України роз'яснив право на заявлення клопотання про проведення експертизи для отримання технічного висновку про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно - епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилами пожежної безпеки та інших служб, зокрема, погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання, які повинні бути надані до ухвалення судом рішення.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Окрім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21.12.2015 року по справі № 461/7333/15-ц ОСОБА_3 є власником 1/4 ідеальної частини жилого цегляного будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 36. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку. Вказаний будинок складається з підвалу, першого та другого поверхів, загальною площею 251,6 м.кв., житловою 187,1 м.кв., допоміжною 64,5 м.кв.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із зазначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Ідея спільної часткової власності в тому і полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно.

Аналіз вищевикладених норм законодавства приводить до висновку, що внаслідок забезпечення права одного із учасників спільної часткової власності (співвласника), наприклад виділу в натурі частини майна, не можуть бути порушені права інших співвласників.

Відповідно до положень ч.1ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільний частковій власності. Кожен із учасників спільної часткової власності може вимагати виділу своєї частки із спільного майна.

У відповідності із роз'ясненнями викладеними в п.п.6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в справах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Судом першої інстанції вірно не взято до уваги наданий відповідачем ОСОБА_2 суду висновок судової будівельно-технічної експертизи № 9/09е від 15.03.2010 року, яка провадилась на підставі ухвали суду в іншій цивільній справі. Окрім того, як звернув увагу суд першої інстанції, на вирішення даної експертизи не були поставлені питання щодо можливості виділення часток співвласників в натурі, влаштування відокремлених (ізольованих) житлових приміщень, самостійних входів для кожного зі співвласників. У даному висновку мова йшла про варіанти поділу будинку та виділення часток у власність, тоді як у разі виділення часток в натурі та влаштування окремих входів в ізольовані приміщення, суду необхідно вирішити питання можливості такого роду переобладнання, для чого необхідні спеціальні знання.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту свого права подання на підставі ст.ст. 316, 364 ЦПК України позову про виділення в натурі частки у спільному майні, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов»язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

На підставі вищевикладеного, встановивши відсутність можливості виділення позивачу частки спільного майна без порушення прав інших співвласників, відсутність згоди цих співвласників на виділення частки в натурі, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в таких обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для їх задоволення відсутні.

Таким чином судом правильно встановлено фактичні обставини справи висновки суду відповідають обставинам справи та зібраним доказам, тому підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Ст.308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.. 303, ст.. 304 , п.1 ч. 1 ст. 307, ст.. 308, п.1 ч.1 ст.314, ст. 315, ст.317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили .

Головуючий суддя

Судді: