АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Яремка В.В.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсними договорів дарування , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року,

встановила:

В січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 190,7 кв.м., які розташовані по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області та земельну ділянку, площею 0,1589 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1;

- визнати недійсним договір дарування від 12 листопада 2015 року згідно якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього житловими будівлями та спорудами;

- визнати недійсним договір дарування від 16 листопада 2015 року згідно якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 40/100 частин приміщення в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області, а саме:

на підвальному поверху: вхід в підвал №1, площею 7,90 кв.м., приміщення №ІІ, площею 9,70 кв.м., приміщення №VI, площею 12,60 кв.м.;

на першому поверсі: частина коридору №1-2, площею 2,80 кв.м., кімната №1-5 площею, 16,4 кв.м., кімната №1-6 площею 13,7 кв.м., кімната №1-7, площею, 13,4 кв.м., ванна кімана №1-8, площею 1,60 кв.м., а всього приміщень загальною площею 78,1 кв.м.;

- залишити в спільному користуванні з відповідачем будівлі та споруди, а саме: убиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями;

- виділити ОСОБА_4 в натурі земельну ділянку, площею 0,0553 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- залишити в спільному користуванні з відповідачем частину земельної ділянки площею 0,0483 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в сумі 138 164 гривні.

Посилалася на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1966 року по 5 грудня 2012 року.

За час шлюбу ними було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходився по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області та розташований на земельній ділянці, площею 0,1589 га, право власності на яку оформлено на відповідача.

Будівництво вказаного будинку за час шлюбу сторонами було завершено за рахунок спільних коштів та їх спільної праці, але право власності було оформлено на відповідача.

12 листопада 2015 року ОСОБА_1 подарував житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_2

16 листопада 2015 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1589 га.

Вважала, що ОСОБА_1 укладаючи вказані договори порушив право власності позивачки на нерухоме майно.

ОСОБА_4 не давала згоди на відчуження майна, яке вважає спільної сумісною власністю колишнього подружжя.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями та спорудами, які розташовані по вулиці Н. Яремчука, № 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 40/100 частин приміщень в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вулиці Н. Яремчука, № 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області, та виділити їй на підвальному поверсі: вхід в підвал №І, площею 7,90 кв.м., приміщення №II, площею 9,70 кв. м., приміщення №VI, площею 12,60 кв. м.; на першому поверсі: частина коридору №1-2-1, площею 2,80 кв. м., кімната №1-5, площею 16,40 кв.м., кімната №1- 6, площею 13,70 кв.м., кімната №1-7, площею 13,40 кв.м., ванна кімната №1-8, площею 1,60 кв.м., всього приміщень загальною площею 78,10 кв.м.

Залишено в спільному користуванні по 1/2 частці будівель та споруд, а саме: убиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться по вулиці Назарія Яремчука № 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області припинено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1589 га, з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вулиці Н. Яремчука, № 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0553 га, з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вулиці Н. Яремчука, № 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області відповідно до першого варіанту розподілу земельної ділянки.

Залишено в спільному користуванні частину спірної земельної ділянки площею 0,0483 га.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами в сумі 138 164 гривні.

В решті позову відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що перебуваючи у шлюбі сторони 19 січня 1995 року придбали незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходився по вулиці Назарія Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області.

Будівництво будинку було завершено за час перебування сторін у шлюбі. Вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Відповідач не заперечував проти поділу будинку, запропонованого позивачкою, також не запропонував власний варіант поділу.

ОСОБА_1, діючи всупереч вимогам закону, одноособово розпорядився належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном без згоди позивачки, про що знала ОСОБА_2

Земельна ділянка, площею 0,1589 га, яка знаходиться по вулиці Назарія Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області є особистою власністю ОСОБА_1

Оскільки до позивачки переходить право власності на частку в житловому будинку то до неї також переходить право власності на ідеальну частину вказаної вище земельної ділянки.

Договір дарування земельної ділянки укладений без згоди позивачки ОСОБА_4, а тому такий договір слід визнати недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частин 1,2, 4 статті 44 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини 1 стаття 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин 2, 4 статті 65 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 68 ЦК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, ОСОБА_4 14 серпня 1966 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-МИ №084706 (а.с.18 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.19 т.1).

19 січня 1995 року ОСОБА_1 придбав незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходився по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області (а.с.20-21 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №45736975 від 16 жовтня 2015 року житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.105 т.1).

9 жовтня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вказане вище нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45737284 від 16 жовтня 2015 року (а.с.106 т.1).

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №195577 від 22 червня 2005 року земельна ділянка, площею 0,1589 га, належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.22 т.1).

12 листопада 2015 року ОСОБА_1 згідно договору дарування передав в дар ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області (а.с.101-102 т.1).

16 листопада 2015 року ОСОБА_1 згідно договору дарування передав в дар ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1589 га, яка знаходиться по вулиці Н.Яремчука, 9 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області (а.с.122-123 т.1).

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що житловий будинок з господарськими спорудами є спільною сумісною власністю сторін, оскільки воно було набуте бувшим подружжям під час шлюбу. В такому випадку діє презумпція спільності майна подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями від 12 листопада 2015 року суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 уклав такий договір в порушення вимог ст. 65 ч. 2 СК України без згоди другого з подружжя, а саме ОСОБА_4

При цьому суд не врахував, що на момент укладення вказаного договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не були подружжям, оскільки розірвали шлюб ще в 2012 році. ОСОБА_1 набув право власності на вказане нерухоме майно після розірвання шлюбу з позивачкою.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2015 року суд виходив з того, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 відповідно до правил ст. 57 СК України.

В той же час суд визнав вказаний договір недійсним ,оскільки ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 358 ЦК України уклав договір без згоди співвласника спірної земельної ділянки ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення в частині поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до правил частини 3 статті 372 ЦК України уразі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В порушенні вказаної норми суд, вирішуючи вимогу про поділ майна подружжя належним чином такий поділ не здійснив, не зазначив частки кожного з подружжя у нерухомому майні та помилково залишив частину майна, яке поділив між сторонами , у спільній власності.

Позивачка звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними вказаних вище договір дарування з метою відновлення свого права власності на нерухоме майно обрала неналежний спосіб захисту в розумінні ст. 16 ЦК України, який не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечує ефективного відновлення прав позивачки.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) предявляє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Одночасне предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїх постановах від 30 листопада 2016 року у справі № 756/14448/14-ц , від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407 цс 15.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про те, що основні позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування є безпідставними не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно та його поділ, які є похідними від основних.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат понесених апелянтами за подання до суду апеляційної скарги.

Так, підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно частини 3 статті 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року, N 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції №132 від 19 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатила за подання до суду апеляційної скарги судовий збір в сумі 606 гривень 32 копійки.

З квитанції №130 від 19 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 606 гривень 32 копійки за подання до суду апеляційної скарги.

З квитанції №131 від 19 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 7 579 гривень за подання до суду апеляційної скарги.

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 8185 гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 606 гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8185 (вісім тисяч сто вісімдесят пять) гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Кулянда М.І.

ОСОБА_7