Справа № 338/1287/16-ц
Провадження № 22-ц/779/457/2017
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М. Л. М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:
головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Ю., Девляшевського В.А.

секретаря: Петріва Д.Б.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Секьюрайті» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :
У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ №97-К від 20 квітня 2015 року, поновити його на роботі на посаді контролера контрольно-пропускних пунктів служби охорони ТОВ «Секьюрайті» з 21 квітня 2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що з 01 червня 2014 року працював в ТОВ «Секьюрайті» на посаді контролера контрольно-пропускних пунктів служби охорони. Наказом №97-к від 20 квітня 2015 року його звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

22 квітня 2015 року його відправлення до військової частини було перенесено у зв`язку з тим, що на день відправлення не досяг 20-ти річного віку ( 20 років виповнилось 23 квітня 2015 року). Повторно повістку отримав на 13 травня 2015 року, і з того часу до 18 жовтня 2016 року проходив військову службу у складі Національної гвардії України у в/ч НОМЕР_1 (м. Київ).

Вважає своє звільнення протиправним, оскільки він був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період, не підлягав звільненню згідно з гарантіями, наданими та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому за ним мало бути збережене робоче місце та середній заробіток.

Після проходження служби повернувся на робоче місце, однак йому повідомлено про звільнення. Відмову у наданні місця праці відповідач обґрунтовував тим, що на час звільнення законодавством не було передбачено збереження його місця роботи та компенсацію з бюджету середнього заробітку.

Рішенням Богородчанського районного суду від 02 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права. Пунктом 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача ) було встановлено, що підставою для звільнення працівника є «призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року». З 11 червня 2015 року п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП відповідно до Закону №433 було викладено в новій редакції, де встановлено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника чи власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу.

Змінами, внесеними до ст. 119 КЗпП встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному КМУ.

З хронології внесення змін вбачається, що ст. 36 КЗпП до 11 червня 2015 року містила норму, що дозволяла припиняти трудовий договір з працівниками, призваними на строкову військову службу, а ст. 39 Закону №2232 гарантувала збереження місця роботи.

Крім того, до 11 червня 2015 року ст. 39 Закону №2232 гарантувала збереження працівникам, призваними на строкову військову службу середнього заробітку, а ст. 119 КЗпП такої норми не містила.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував тим, що на підставі діючої на час звільнення позивача ст.36 п.3. КЗпП України у відповідача були законні підстави для звільнення працівника на підставі поданої ним заяви, а гарантії передбачені ч.ч. 2 та 3 ст 119 КЗПП України на нього не поширювалися.

Однак колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, про відмову у задоволенні позову із визначених підстав зроблено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01 червня 2014 року працював у ТОВ «Секьюрайті» контролером контрольно-пропускних пунктів служби охорони, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 .

Відповідно до даних військово-послужної картки до військового квитка ОСОБА_3 був призваний на строкову військову службу відповідно до протоколу №4 від 06 квітня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_1 і з`явився у військовий комісаріат для відправлення на військову службу 13 травня 2015 року та з 14 травня 2015 року зарахований для проходження служби у в/ч НОМЕР_1 . Звільнений у запас по закінченню строку служби 18. 10. 2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на 20 квітня 2015 року дня звільнення позивача), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на 20 квітня 2015 року дня звільнення позивача), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Вищезазначені гарантії для працівника призваного на військову службу були встановлені Законом від 15.01.2015 року №116 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який діє з 08. 02. 2015 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації і закінчився цей період 17 серпня 2015 року.

Позивач у даній справі призваний на строкову військову службу з 14. 05. 2015 року, тобто під час мобілізації, тому на нього поширювалися усі гарантії встановлені законодавством.

Тобто на час звільнення позивача 20. 04. 2015 року діяла гарантія передбачена ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» про заборону його звільнення, із збереженням місце роботи (посада) і середнього заробітку протягом року, а пізніше на підставі Законом від 14. 05. 2015 року № 433 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який діє з 11.06.2015 року слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» замінено словами «до дня фактичної демобілізації».

З часу вступу у дію зазначених норм існуюча гарантія для призваного працівника фактично продовжена до часу його фактичної демобілізації.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно обліково-послужної картки ОСОБА_3 звільнений у запас по закінченню строку служби згідно наказу від 18.10.2016 року, а звернувся до суду з даним позовом шляхом подачі документів через пошту 18. 11. 2016 року.

Тому враховуючи, що позивач після звільнення зі служби у місячний строк звернувся із заявою до суду про поновлення на роботі, а строк його служби відповідно до ч.1 ст. 263 ЦК України зупиняє перебіг строку позовної давності, гарантоване право на збереження місця праці підлягає захисту.

20 квітня 2015 року ОСОБА_3 власноручно написав заяву, в якій просив звільнити його з роботи у зв`язку з призовом до армії.

Відповідно до запису у трудовій книжці, ОСОБА_3 звільнений з роботи відповідно до наказу №97-к від 20 квітня 2015 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на військову службу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника ? фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада, відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Те, що п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у викладеній редакції діяв з прийняттям Закону від 14. 05. 2015 року № 433 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який діє з 11.06.2015 року не означає, що позивач на час звільнення 20 квітня 2015 року не користувався гарантіями про збереження місця роботи передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів вважає, що за наявності гарантій для позивача на особливий період у зв`язку з призовом на військову службу, які були чинними на час його призову у відповідача незважаючи на заяву про звільнення не було законних підстав для звільнення з роботи. Така гарантія працівнику була обов`язковою для роботодавця і він міг бути тільки відсторонений від роботи на період служби залишаючись у трудових відносинах, а не звільнений.

Суд не може брати до уваги доводи представника відповідача, що позивач не подав роботодавцю документів про призов на строкову службу, тому звільнення за його заявою було правом відповідача.

У тексті самої заяви позивач ОСОБА_3 зазначив, що просить звільнити його з роботи саме у зв`язку з призовом на військову службу, тому відповідач повинен був діяти відповідно до діючих у цей період спеціальних норм та гарантій для працівника у зв`язку з виконанням ним державних обов`язків з гарантією збереження місця роботи і середнього заробітку.

Крім цього, позивач зазначає, що писав заяву на звільнення за рекомендацією відповідача. Після закінчення строку служби позивач з`явився до відповідача з просьбою прийняти на роботу, що на думку колегії суддів є бажанням працівника скористатись наданою гарантією, тому він підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗПП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що відповідно до поданої відповідачем довідки про заробіток позивача за лютий та березень 2015 року, його середньоденний заробіток становить 88 гривень.

Враховуючи, що позивачем з часу незаконного звільнення 20 квітня 2015 року до дня поновлення на роботі 06. 03. 2016 року допущено 506 днів вимушеного прогулу, на його користь необхідно стягнути з відповідача 44528 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 02 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 до ТОВ «Секьюрайті» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №97-К від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 у зв`язку з призовом на військову службу.

Поновити ОСОБА_3 на посаді контролера контрольно-пропускних пунктів служби охорони ТОВ «Секьюрайті» з часу незаконного звільнення.

Стягнути з ТОВ «Секьюрайті» на користь ОСОБА_3 44528 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з ТОВ «Секьюрайті» на користь держави 551,20 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський