Справа № 147/69/17
Провадження № 2/147/267/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Волошина І.А.,

за участю секретаря Чудак Г.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької міжгосподарської шляхо-будівельної пересувної механізованої колони № 51 про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тростянецької міжгосподарської шляхо-будівельної пересувної механізованої колони №51 (далі-МШБПМК №51) про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди. Просив стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 17159,01 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в сумі 47461,92 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1956,12 грн., та моральну шкоду у сумі 20000,00 грн.

Свою позовну заяву мотивував тим, що 04.09.2014 року його, відповідно до наказу №25 від 04.09.2014 року прийнято на роботу в МШБПМК №51 на посаду директора. Відповідно до наказу №3 від 20.01.2016 року він звільнився з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Однак, на день звільнення з роботи, підприємством ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата за період з 01.09.2015 року по 31.01.2016 року в сумі 17159,01 грн., яка залишається невиплаченою і на сьогоднішній день. Вважає дії МШБПМК №51 незаконними та, такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 47, 116,117 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач підтримав позов по наведених в позовній заяві підставах, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. На адресу суду подала заперечення, мотивоване тим, що позивачем у позовній заяві не висвітленого того факту, що причина невиплати заробітної плати йому відома і вона є очевидною - позивач, займаючи посаду директора підприємства, зобовязаний забезпечити нарахування та виплату заробітної плати всім найманим працівникам підприємства, в тому числі і собі. Відповідно до п. 9.14 Статуту Тростянецької МШБПМК №51, управління поточною (оперативною) діяльністю товариства здійснює його одноосібний виконавчий орган - директор. Директор самостійно вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Зборів Учасників. Згідно з положеннями п.9.15 Статуту, директор діє від імені товариства в межах встановлених цим Статутом. Директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях та державних органах, укладає від його імені договори, здійснює прийняття на роботу і звільнення персоналу товариства, а також інші дії з оперативного керівництва роботою товариства. До компетенції директора відносяться питання: розвитку бізнесу, зовнішньоекономічної діяльності товариства, затвердження штатного розкладу, кадрові питання, визначення форм, розмірів, системи оплати праці.

З наведеного випливає, що посадові обовязки позивача полягали в керівництві діяльністю підприємства, результатом якої мало б бути отримання виручки від реалізації продукції або робіт, яка, в свою чергу, є джерелом виплати заробітної плати, всіх належних податків і зборів, розрахунків з контрагентами. Позивач не вжив належних та достатніх заходів для забезпечення виконання зобовязань підприємства по виплаті заробітної плати, в тому числі й собі, підтвердженням чого і є заборгованість, за стягненням якої позивач звернувся до суду. Тобто, позивач просив стягнути заробітну плату за свою роботу, яку він не виконав, оскільки неналежного виконання заборгованості бути не могло.

Як наслідок, в день звільнення позивач повинен був виконати вимоги законодавства про виплату собі, як особі, яка звільняється, заробітної плати в повному обсязі, проте з невідомих причин він цього не зробив.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач жодним чином навіть не намагався обґрунтувати своїх позовних вимог ні в частині розміру моральної шкоди, яку він, нібито, зазнав внаслідок невиплати заробітної плати, ні в чому полягає така моральна шкода. При встановлені змісту моральної шкоди, якої, нібито, зазнав позивач, просила суд врахувати, що позивач, з огляду на свій соціальний статус (пенсіонер правоохоронних органів, а також інвалід другої групи, підтвердження чого додано до позовної заяви) отримує належні соціальні виплати, розмір яких перевищує прожитковий мінімум громадян відповідної вікової категорії, що забезпечує позивачеві належний спосіб життя.

Вважає позов безпідставним та в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що позивач 04.09.2014 року прийнятий на роботу в МШБПМК №51 на посаду директора, 20.01.2016 року звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами №24 та №25 трудової книжки серії БТ-І №5752828 (а.с.6).

На день звільнення з роботи йому нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з вересня 2015 року по січень 2016 року в сумі 17159,01 грн., що підтверджується довідкою №07 від 20.01.2017 року, виданою головним бухгалтером МШБПМК №51 (а.с.5).

Таким чином, на день звільнення позивача йому належало виплатити 17159,01 грн.

Представником відповідача не було надано суду жодного належного доказу, про те, що ОСОБА_1 дійсно отримав розрахунок при звільненні.

Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП , а саме главою 7 в частині, що регулює оплату праці при звільнені працівника та відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільнені.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічне положення міститься і в ст.115 КЗпП України.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Відповідно ст.ст.94, 97 КЗпП України, ст.ст.15,21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум.

Частинами 1,2 ст.117 КЗпП України встановлено ,що у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У п.21 вищевказаного Пленуму зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п.2 зазначеної Постанови КМУ, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Пунктом 3 вказаної Постанови КМУ встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно із п.п.5,8 вищевказаної Постанови КМУ, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з МШБПМК № 51 20.01.2016 р. Середній заробіток за весь час затримки по 30.01.2017 року становить 47461, 92 грн. (256 день * 186,57 грн.(середня заробітна плата)= 47461,92 грн.).

Що стосується вимоги позивача про стягнення збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1956 грн. 12 коп. за період з січня 2016 року по грудень 2016 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 96 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, в тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться в разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Разом з тим ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків їх виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» сум компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з вимогами пункту 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20.12.1997, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми.

Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення.

Згідно даних Держкомстату, індекс інфляції на України за вказаний період складав 111,4%.

Тобто, сума заборгованості за невиплачену заробітну плату. з урахуванням індексу інфляції становить 19115,13 грн. (17159,01 грн. * 111,4%= 19115,13 грн.)

Отже, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач вірно просить стягнути з відповідача на свою користь збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1956 грн. 12 коп.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові проводиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що через неправомірні дії відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 20 000 грн.

Відповідно до п.3 постанови №4 від 31.03.1995 (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової/шкоди) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з викладеного вище, обґрунтування моральної шкоди з боку позивача, обставин її завдання та вини відповідача в непроведенні з ним розрахунку, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити дану частину позову частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, що бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 908,77 грн.

Керуючись Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», ст. ст. 47, 115-117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 88, 210-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Тростянецької міжгосподарської шляхо-будівельної пересувної механізованої колони № 51 про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Тростянецької міжгосподарської шляхо-будівельної пересувної механізованої колони №51, 24300, вул. Суворова, буд. 28, смт.Тростянець Тростянецький район Вінницька область, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, грошові кошти на загальну суму 69877 (шістдесят девять тисяч вісімсот сімдесят сім) грн. 05 коп., які складаються з наступного: нарахованої, але невиплаченої заробітної плата у сумі 17159 (сімнадцять тисяч сто пятдесят девять) грн. 01 коп., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 47761 (сорок сім тисяч сімсот шістдесят одна) грн. 92 коп., збитків за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1956 (одна тисяча девятсот пятдесят шість) грн.12 коп., моральної шкоди у сумі 3000 (три тисячі) грн.

В решті позову відмовити.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Тростянецької міжгосподарської шляхо-будівельної пересувної механізованої колони № 51 на користь держави судовий збір в розмірі 908 (девятсот вісім) грн. 77 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається суду Апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя