Справа № 646/4936/16-ц
Провадження 2/646/148/2017
ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.17 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - Салайчук С.М.,

за участі секретаря - Сімоненко К.Ю.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, поновлення порушеного права та вселення, та за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, яким, з урахуванням уточнень, просить визнати за нею право на 1 / 3 частину володіння АДРЕСА_3

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.06.1994 року до 16.06.2010 року. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу, 12 березня 2003 року позивачем та відповідачем було придбано 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_4 При цьому 1/3 частина цього домоволодіння була придбана матір'ю відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5. Домоволодіння по АДРЕСА_4 знаходиться в спільній частковій власності і складається з двох житлових будинків. Позивач та відповідач фактично придбали житловий будинок літ. «А-1». З 2009 року відповідач добровільно виселився та пішов проживати до матері з житловий будинок літ. «Г-1». В теперішній час відповідач зареєстрував шлюб з іншою жінкою. З кінця 2015 року відповідач став погрожувати позивачеві і сину виселенням з будинку та висловлює бажання продати його, перешкоджав в його користуванні.

Третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду з самостійним позовом, в якиму просить визнати договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_3 від 20 березня 2003 року недійсним в частині 2/9 частин, визнати за ним право власності на 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_3 загальною площею 113,6 кв.м, житловою площею 66,9 кв.м. та вселити його в житловий будинок літ. «А-1» домоволодіння АДРЕСА_3.

В обґрунтування позову послався на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є його батьками, які розлучились у 2010 році. Після розлучення батьків він постійно проживав та був зареєстрований разом із своєю матір'ю ОСОБА_1 в житловому будинку літ. «А-1» в домоволодінні по АДРЕСА_4 Вважав цей будинок своїм, оскільки проживав разом з батьками матері та сім'єю її сестри в квартирі АДРЕСА_1, корп.6 в м. Харкові. Вказана належала ОСОБА_6, позивачеві ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності. Родина домовилась продати цю квартиру та поділити гроші порівну, відповідно до часток кожного. 23 лютого 2003 року був укладений договір завдатку, згідно якого сторони домовились продати вказану квартиру за ціну, яка дорівнює 64200 грн. На початку березня 2003 року мати позивача звернулась до опікунської ради для отримання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу від імені та на ім'я неповнолітнього ОСОБА_ІНФОРМАЦІЯ_2 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 купила 1/3 частку, ОСОБА_2 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_5 за ціну, яка дорівнює 26700 грн.На купівлю 2/3 частин домоволодіння, які були оформлені на батька позивача, ОСОБА_2, пішли усі гроші від продажу належної позивачеві та його матері частки квартири та частина грошей від продажу належної ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності квартири. Оскільки на час оформлення угоди від 20.03.2003 року ще не було прийнято рішення опікунської ради про надання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу від імені та на ім'я позивача - на той час неповнолітнього ОСОБА_3, відповідачі приховали цей факт та зареєстрували договір тільки на батька. На початку 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду до ОСОБА_1, про її примусове виселення га зняття з реєстрації, а коли суд відмовив йому в цьому, в травні 2016 року він вигнав позивача із матір'ю із спірного будинку, поміняв замки на вхідних дверях, встановив замки на хвіртці та воротах домоволодіння. До теперішнього часу позивач не має доступу в будинок. Під час розгляду справи про примусове виселення ОСОБА_1 позивач дізнався, що не є власником частини будинку, оскільки батьки приховували від нього цей факт.

Позивач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити, при вирішенні зустрічного позову покладались на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовів та просив застосувати строки позовної давності. Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначив, що позивач та третя особа виселились з спірного будинку за власним бажанням, він не перешкоджав у користуванні майном.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

24.06.1994р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду від 16.06.2010р. (а.с.8, 10).

20.03.2016 року ОСОБА_11 укладено договір купівлі- продажу житлового будинку за адресою по АДРЕСА_3

Таким чином, 2/3 частини спірного домоволодіння придбано ОСОБА_2 у період шлюбу з позивачем.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині на чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує цієї презумпції.

Ст. 69 СК України встановлює право на поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності за чоловіком та дружиною.

З наданих доказів, не вбачається, що під час реєстрації шлюбу та за весь час подружнього життя між сторонами було укладено шлюбний договір. Крім того, не встановлено будь-якої домовленості, щодо зміни розміру часток у спільному майні подружжя.

Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем та відповідачем було надано докази на підтвердження наявності у обох з подружжя грошових коштів на момент придбання спірного майна, а тому суд вважае не доведеним, що воно було придбано за особисті кошти одного з подружжя.

Таким чином, судом встановлено, що 2 / 3 частини домоволодіння АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст.70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, яке є об'єктом сумісної власності, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, відповідно до висновку про визначення ринкової вартості нерухомого майна, оціночна вартість 2/3 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 складає 496 204 грн. (а.с.14-15).

Таким чином суд приходить до висновку про те, що первісний позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1 / 3 частину домоволодіння АДРЕСА_3 підлягає задоволенню.

В той же час, що стосується доводів відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, то положеннями ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, при цьому позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В ході судового розгляду справи не було встановлено доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 вважала своє право власності порушеним до травня 2016 року, коли вона була змушена покинути спірне домоволодіння, а посилання відповідача на факт її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя у 2011 році не є таким достатнім доказом.

Що стосується позовних вимог позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок літ. «А-1» домоволодіння АДРЕСА_3 то суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовів в цій частині.

Так, від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 24.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, серії НОМЕР_1

Як вбачається з копії будинкової книги на домоволодіння АДРЕСА_3 за вищевказаною адресою з 13.05.2003 року зареєстрований ОСОБА_2, з 20.05.2003 року ОСОБА_1, з 23.05.2003 року ОСОБА_5, та з 20.05.2003 року ОСОБА_3 (а.с.12-14).

Судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 їхня дитини ОСОБА_3 залишилась проживати з матір'ю за адресою: АДРЕСА_3

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, яка є матір'ю ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_3, будучи попередженою про кримінальну відповідальність, під присягою підтвердила, що у травні 2016 року були погрози зі сторони відповідача ОСОБА_2, що виражалося в пошкодженні майна її доньки та онука. Вони неодноразово викликали співробітників поліції для врегулювання сварок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 23.05.2016 року ОСОБА_2 вимагав у її доньки та онука покинути спірне домоволодіння. У зв'язку з такими погрозами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимушені були покинути власну домівку.

Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1, будучи попередженою про кримінальну відповідальність, під присягою підтвердила вищевказані показання свідка ОСОБА_10 та повідомила суду, що 23.04.2016 року відповідач ОСОБА_2 відключив світло в спірному домоволодінні. Крім того, після добровільного виселення ОСОБА_2 з частини домоволодіння літ. «А-1», він почав проживати разом зі своєю матір'ю в іншій частині домоволодіння. Після того, як відповідач зареєстрував шлюб з іншою жінкою, він звернувся до суду з позовом про виселення позивача ОСОБА_1 та їх спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року після численних погроз, руйнування майна позивача, їй та її синові ОСОБА_3 лише під наглядом співробітників поліції вдалось покинути житло за вищевказаною адресою, оскільки вони побоювалися за своє життя.

При цьому, як вбачається з відповіді т.в.о. начальника Основ'янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області Колінко І.О. № 3647/119-63/01/12-2016 від 24.10.2016 року, в журналі єдиного обліку Основ'янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області протягом 2016 року за повідомленням мешканців житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровано 4 повідомлення, а саме: ЖЕО № 5657 від 21.04.2016 року, № 7002 від 17.05.2016 року, № 7070 від 18.05.2016 року, № 7300 віл 23.05.2016 року (а.с.80).

Так, як вбачається з висновку начальника Червонозавдського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області від 23.04.2016 року, до поліції надійшла заява ОСОБА_1, в якій вона просить прийняти заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_2, який в ході розгляду матеріалу пояснив працівникам поліції, що на його вимогу працівники «Обленерго» відрізали електропостачання в будинку, де проживає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.89).

Висновком начальника Червонозавдського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області від 24.05.2016 року встановлено, що 17.05.2016 року до поліції надійшла заява ОСОБА_1, яка просила прийняти міри до її колишнього чоловіка ОСОБА_2, який погрожував їй та її синові ОСОБА_3 фізичною розправою (а.с.82).

Крім того, як вбачається з висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 503-2016, ОСОБА_2 була нанесено легкі тілесні ушкодження (а.с.76).

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21.03.2016 року у справі № 646/13186/15-ц було залишено без задоволення позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_13, ОСОБА_14, Відділ зі справ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Головне управління ДМС у Харківській області, про примусове виселення та зняття з реєстрації (а.с.125-126).

Вищевказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.05.2016 року було залишено без змін (а.с.127-129).

Зі змісту ст.ст.391, 396 ЦК України користувач майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном.

Таким чином, суд вважає недоведеними посилання відповідача ОСОБА_2 про добровільне виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з спірного домоволодіння, які вселилися до нього на законних підставах, оскільки такі доводи спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, допитані в судовому засіданні свідки повідомили суду, що виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зумовлено вкрай неприязними стосунками між сторонами. Наявність таких стосунків не спростовано відповідачем. Суд приходить до висновку, що поведінка відповідача, яка виражалась в численних погрозах, руйнуванні майна, тлумачились позивачами, як умисні дії відповідача, спрямовані на їх виселення.

В той же час, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення в будинок літ. «А-1» домоволодіння АДРЕСА_3 та вважає за можливе вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в домоволодіння АДРЕСА_3 а не в його конкретну частину, оскільки майно на даний час не виділено в натурі.

Що стосується доводів відповідача про застосування стоків позовної давності, то в частині вказаних позовних вимог строки ще не сплинули, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні та не спростовано самим відповідачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були змушені покинути спірне домоволодіння у травні 2016 року.

При цьому, зустрічна позовна вимога ОСОБА_3 про часткове визнання договору купівлі-продажу від 12.03.2003 року недійсним та визнання права власності на 2 / 9 частини спірного домоволодіння за ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з договору про завдаток від 23.02.2003 року, ОСОБА_9 було надано завдаток у сумі 21400,00 грн. ОСОБА_15 на придбання 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 загальна вартість якої 64200,00 грн. (а.с.114).

Договором купівлі-продажу № 1965 від 11.04.2003 року зафіксовано факт продажу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_15 (а.с.115).

При цьому, копією свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 підтверджується право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.145), яка була продана на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д. 12.03.2003 року (а.с.144).

Рішенням виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м.Харкова від 01.04.2003 року № 79/12 була надано дозвіл ОСОБА_1 на оформлення договору купівлі-продажу від імені неповнолітнього ОСОБА_3 його частини 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 та купівлю на його ім'я частини приватного домоволодіння з прилеглими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.120).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

При цьому, в судовому засіданні було встановлено, що спірне домоволодіння було придбане не за особисті грошові кошти матері позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1, а за спільні грошові кошти подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які на день вчинення правочину булу у зареєстрованому шлюбі, отже вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 174, 212-215, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ч.3 ст.368 ЦК України, ст. ст. 24, п.3 ч.1 ст.57, ст.69, ч.1 ст.70, 104, 110-112, 160 СК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, поновлення порушеного права та вселення - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_3 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Вселити ОСОБА_1 в домоволодіння АДРЕСА_3.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість) грн. 62 коп.

Позов третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності та вселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 в домоволодіння АДРЕСА_3.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 137 (сто тридцять сім) грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.М. Салайчук