АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк», Подільський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві на дії та рішення державного виконавця Ясінської Катерини Михайлівни, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №2-3665/11
№ апеляційного провадження:22-ц-796/3291/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Заявник, як боржник у виконавчому провадженні, звернулася до Подільського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила визнати протиправними дії державного виконавця Подільського РВ ДВС м.Києва Ясінської K.M. з винесення постанови від 10 лютого 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також скасувати вказану постанову від 10 лютого 2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП № 34410688 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3665/11, виданого 04 вересня 2012 року Подільським районним судом Києва на звернення стягнення зі ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Демарк». Також просила зобов'язати державного виконавця районного ВДВС винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В обґрунтування доводів скарги посилалася на те, що 26 вересня 2012 року головний державний виконавець відділу ДВС Подільського РУЮ у місті Києві відкрив виконавче провадження за заявою ПАТ «Банк «Демарк» на підставі виконавчого листа № 2-3665/11, виданого 04 вересня 2012 року Подільським районним судом м. Києва, за яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором №125-51 від 16 серпня 2006 року звернуто стягнення на заставне майно: садовий будинок АДРЕСА_1, для забезпечення стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 165599 доларів США 86 центів та суму пені по тілу кредиту та відсотками у розмірі 590906 гривень 30 копійок, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Всупереч вимогам ч. 5 ст. 25, ст. 31 Закону «Про виконавче провадження» дану постанову скаржнику не надіслано. Про існування виконавчого провадження вона дізналась 13 липня 2016 року, отримавши постанову від 20 травня 2016 року про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні.

11 листопада 2016 року представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження і виявив ряд постанов, які не доводились до відома ОСОБА_6, в т.ч.

і постанова від 10 лютого 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесена державним виконавцем Ясінською K.M.

Стверджує, що дану постанова не відповідає п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист, на підставі якого відкрито зазначене виконавче провадження, повинен був повернутий стягувачу тому, що на підставі п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на садовий будинок, що перебуває у власності скаржника, не може бути звернене стягнення, так як не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Садовий будинок номер АДРЕСА_1 на який звернуто стягнення, є єдиним житлом Боржника та використовується Боржником для постійного проживання.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року в задоволенні ОСОБА_6, інтереси якої представлені ОСОБА_2, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк», Подільський районний відділ Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві на дії та рішення державного виконавця Ясінської Катерини Михайлівни - відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року у справі №2-3665/11 і постановити нову ухвалу про задоволення скарги в повному обсязі.

Зокрема посилається на те, що постанова про накладення арешту була винесена під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п.1 якого нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, чим порушено п.9 ч.І ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Також вважає, що суд першої інстанції не встановив обставини справи, не визначив конкретні дії, які державний виконавець повинен був вчинити, не співставив дії державного виконавця з нормами Закону № 606-ХІV та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не застосував п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІУ до даних правовідносин.

Висновки суду першої інстанції є суперечливими та взаємовиключними.

Крім того, рішення не містить вичерпних висновків суду з приводу питань, які розглядались в судовому засіданні. Суд не надав мотиви відхилення доводів Позивача.

Суд не надав відповідь чому до даних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІV. як суд прийшов до такого висновку та якими нормами закону керувався при цьому. Суд не вказав, які ж дії державний виконавець повинен вчинити, щоб виконати вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначення, що державний виконавець повинен надалі проводити виконавчі дії з метою виконання рішення, не відповідає положенням вищевказаного Закону, суті й меті примусового виконання рішення, самим висновкам суду щодо заборони виконання рішення та реалізації майна.

В оспорюваній ухвалі суд лише цитує зміст п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІV, з чого суд вбачає, що дана норма не підлягає застосуванню. Проте, між змістом норми та висновками суду немає причинно-наслідкового зв'язку.

Окрім того, суд не надав відповіді на доводи Скаржника щодо того, що садовий будинок є єдиним майном Боржника, використовується ним для постійного проживання та є житловим майном в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а державним виконавцем порушується конституційне право громадянина на житло.

B судовому засіданні ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3, підтримала доводи апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, в провадженні Подільського РВ ДВС м.Києва перебуває виконавче провадження ВП № 34410688, відкрите з примусового виконання виконавчого листа № 2-3665/11, виданого 04 вересня 2012 року Подільським районним судом м.Києва про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2016 року на заставне мано - садовий будинок АДРЕСА_1 для забезпечення стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 165 599,86 доларів США та суму пені по тілу кредиту та відсоткам у розмірі 590 906 гривень 30 копійок, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Боржником у даному виконавчому провадженні є ОСОБА_6, стягувачем - ПАТ «Банк «Демарк».

Постановою державного виконавця Поідльського РВ ДВС м.Києва Ясінської K.M. від 10 лютого 2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону та його відчуження, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1

Порядок арешту майна, що проводиться державним виконавцем, регламентується ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 р. (в редакції Закону, що діяла на час винесення постанови).

Відповідно до ч.2 ст.57 Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Як убачається з оскаржуваної постанови, державним виконавцем накладений арешт на конкретне майно боржника, на яке звернуто стягнення саме за судовим рішенням.

Незаконність даної постанови державного виконавця заявник, що є боржником у виконавчому провадженні, пов'язує з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (від 03.06.2014 р. № 1304-VII).

Відповідно до п.1 п.п.1 даного Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Між тим поняття «мораторій» визначається у чинному законодавстві як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч. 1 ст.263 ЦК України). Тим самим, мораторієм є тимчасове зупинення настання певних юридичних наслідків (виникнення чи припинення прав чи обов'язків). Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є тимчасовою та пов'язується із скасувальною обставиною, що визначена у ч.З Закону. Зазначеним Законом не визначено підстави відмови у захисті права внаслідок поширення дії Закону на правовідносини сторін, а лише передбачено у майбутньому створення сприятливих умов для боржників щодо їх зобов'язань перед кредиторами.

Верховний Суд України у справі №6-333цс15 від 10 червня 2015 року визначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вказаним вище Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Отже, до закінчення дії мораторію, встановленого даним Законом, державним виконавцем не може бути примусово реалізоване відповідне майно, але ніяким чином не зупиняє обов'язку державного виконавця щодо проведення виконавчих дій, встановлених Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що дії державного виконавця Подільського РВ ДВС м.Києва Ясінської K.M. при винесенні постанови про арешт майна боржника від 10 лютого 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 24410688 відповідають вимогам чинного законодавства

Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої Інстанції про безпідставність посилання представника заявника на необхідність повернення вищевказаного виконавчого листа на підставі ст.47 ч.І п.9 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 р., що діяла на час звернення заявника до суду), оскільки даною правовою нормою встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувану, в разі, наявної встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, але за умови, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Виходячи з вищевикладеного, суд дав належну оцінку обставинам справи.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 311, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: