Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9124/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючої судді - Кондрацька Н.М.,

при секретарі - Мелещенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного сулу м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення місця її проживання. В обґрунтування позову вказує, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.01.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Наприкінці літа 2013 року між ними припинилися шлюбні відносини через безвідповідальне ставлення відповідача до подружніх та батьківських обовязків, зловживання алкоголем, небажання матеріально утримувати сімю. Після розірвання шлюбу відповідач тривалий час життям і здоровям дочки не цікавився, матеріальної допомоги не надавав. В липні 2013 року вона вимушена була вийти на роботу і вони з дочкою переїхали проживати до батьків у с. Вергуни Черкаського району Черкаської області. Матеріальну допомогу їй та дитині надавали батьки позивача. Протягом травня-липня 2014 року відповідач декілька разів з її дозволу брав дочку на вихідні та повертав в обумовлений час. 17.07.2014 відповідач приїхав до її батьків в с. Вергуни, забрав дитину та запевнив, що поверне її наступного дня, однак 18.07.2014 повідомив батьків у телефонному режимі, що дочку не поверне. Вказує, що вона з 18.07.2014 не бачила своєї дочки, не має з нею звязку, оскільки відповідач утримує її у себе і добровільно повертати дитину не має наміру. Вказує, що вік їх дитини 1 рік та 11 місяців. Вона потребує постійного догляду матері, бабусі, дідуся. Колишній чоловік не може створити належних умов для дитини. В квартирі, де утримується їх дочка, немає дитячого ліжка, іграшок. Для догляду за дитиною відповідач найняв няню і дитина фактично весь час перебуває з чужою людиною. Також вказує, що їх дочка має алергію на певні види продуктів, потребує дієтичного харчування, систематичного лікування та пильного догляду. Всього цього їх дочка в даний час позбавлена. Крім того вказує, що відповідач систематично зловживає спиртними напоями, з приводу алкогольної залежності лікувався в медичному центрі «Надія». Утримання відповідачем дочки ставить під загрозу її здоровя і навіть життя. Добровільно повернути їй дитину відповідач ОСОБА_2 відмовляється, що змушує її звернутися до суду з даним позовом. А тому, просить постановити рішення про відібрання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та повернути їй ОСОБА_1 за її місцем проживання; встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком. В обґрунтування зустрічного позову вказує, що він з ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.012014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2014 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу їх малолітня дочка проживала то з ним, то з матірю ОСОБА_1, оскільки в неї не було належного для проживання дитини місця. Вони підтримували стосунки, коли дочка проживала з матірю, він постійно приїзджав до неї, приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні дочки. У травні 2014 року ОСОБА_1 попросила його надати згоду на тимчасовий виїзд їх дочки за межі України, на що він спочатку погодився, а потім відкликав свою заяву, оскільки дізнався про те, що ОСОБА_1 має намір виїхати на постійне місце проживання до ОСОБА_4. Під час проходження ОСОБА_1 та їх дочкою прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль для виїзду до ОСОБА_4, працівниками прикордонної служби було повідомлено ОСОБА_1 про скасування згоди на виїзд дитини за кордон, в звязку з чим ОСОБА_1 залишила дочку зі своїми батьками, а сама поїхала до ОСОБА_4. Він вирішив, що дочка буде проживати з ним, так як батьки відповідачки у похилому віці і їм тяжко доглядати за дитиною, а тому він в липні 2014 року забрав малолітню дочку у батьків колишньої дружини та поставив їх до відома, що дочка буде проживати разом з ним. ОСОБА_1 та її батьки не заперечували проти проживання дочки разом з ним. Вказує, що під час проживання дочки разом з ним він самостійно забезпечував її всім необхідним, одягом, продуктами харчування, іграшками, облаштував для дочки спальне місце та місце для розваг. Також він влаштував дочку до дитячого навчального закладу (ясла-садок) № 34 «Дніпряночка», але навчальний рік планувався з 01.09.2014. 28.07.2014 року він звернувся до Органу опіки та піклування Черкаської міської ради із заявою про визначення місця проживання дочки разом з ним. Батьки колишньої дружини постійно приїздили до нього додому, провідували онуку і він перешкод їм в цьому не чинив. 30.08.2014 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в черговий раз приїхали до нього додому щоб провідати внучку та скориставшись тим, що з онукою залишалася його мати ОСОБА_7, вони забрали внучку, швидко вибігли з квартири та, сівши в машину поїхали в невідомому напрямку. В звязку з цим він звертався до Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області з заявою про викрадення дитини. Відомості по даному факту були внесені до ЄРДР 22.09.2014 року. Вважає, що в інтересах дочки їй необхідно проживати разом з ним, а не з матірю, оскільки він має власний бізнес та постійний заробіток, має можливість створити для дитини необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має час відводити дитину до дитячого садка, займатися з нею, піклуватися про неї, в той час як відповідачка такої можливості не має. Також вказує, що проживання дочки разом з ним відповідатиме її інтересам. Тому, просить постановити рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_1 та повернути йому ОСОБА_2 за місцем його проживання; встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 зустрічний позов ОСОБА_2 обєднаний в одне провадження із основним.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.06.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовлено, провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини закрито.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30.10.2015 вказане рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізовоного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.12.2016 зазначені вище рішення судів скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі звернув увагу на те, що суд, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про негайне відібрання дитини, не вказавши при цьому з яких підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України, суди послались на те, що позивач за цими вимогами неналежний,а має звернутись із відповідною заявою до Міністерства юстиції України або його територіальних органів. Проте суди не звернули уваги на п. З Порядку виконання на територї України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітег затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795 (зі змінами), яким передбачено право на пред'явлення таких вимог як Міністерством юстиції України або його територіальними органами, так і самим батьком дитини. Обґрунтовуючи заперечення проти первісного позову та зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що його дитину викрали з його квартири батьки позивачки, коли остання проживала у ОСОБА_4 і за його заявою внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 самовільних дій за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Їх дочку ОСОБА_1 вивезла за межі України без його згоди. Проживання дочки з матір'ю ОСОБА_1 у ОСОБА_4 спричинило зміну режиму спілкування дитини з ним, як батьком дитини, порядку його участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов'язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням. При цьому суди, не надали належної правової оцінки доводам ОСОБА_2 та наданим ним доказам про те, що його дочка була викрадена з її постійного місця проживання та незаконно переміщена в іншу державу і утримується позивачкою в іншій державі без його згоди, не з'ясували та не зробили правового висновку, чи спричинило це зміну місця проживання дитини та режиму спілкування дитини з ним, як батьком дитини, порядку його участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, та чи впливає це на питання, пов'язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням, не навели мотивів відхилення зазначених доводів та дійшли передчасного висновку про задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини з матір'ю, яка фактично проживає в іншій державі, не вирішивши питання про повернення дитини в Україну, після чого лише можна вирішувати позовні вимоги до визначення місця проживання відповідно до чинного законодавства України, встановленому законом порядку й передчасно закрили провадження у справі в частині зустрічних позовних вимог.

Відповідно до п.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В судовому засіданні представник позивача за основним позовом, за довіреністю ОСОБА_8 уточнила позовні вимоги ОСОБА_1 та просила встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, пояснивши, що саме таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Від позовних вимог в частині відібрання дитини - ОСОБА_3 у батька - ОСОБА_2 та повернення матері відмовилася, оскільки в даний час дитина проживає разом з матірю та вони на даний час мешкають тимчасово у ОСОБА_4 так, як з позивачем укладений контракт, вона одружилась з громадянином цієї країни. Пояснила, що коли ОСОБА_1 працевлаштувалась у ОСОБА_4, то батько дитини - відповідач у справі вирішив, що дитина буде проживати з ним. Однак, квартира не була пристосована для проживання дитини відповідного віку, батько про неї не піклувався та залишав з чужою людиною нянею, яка не має спеціальної освіти та права на зайняття такою діяльністю. Вилучивши дитину у баби з дідом зі сторони матері позивач вчинив безвідповідально. Сімя ОСОБА_6 не викрадала дитину, оскільки дитина перебувала у одних баби і діда, а потім у інших. ОСОБА_3 законно перетнула кордон, оскільки їх мати позивач вже перебувала на консульському обліку. На даний час ОСОБА_1 має дипломи, медичну страховку, постійно працює над підвищенням свого рівня, вивчає турецьку мову, має дохід, дитина відвідує садочок з вивченням двох мов, розвивається, відвідує гуртки. Батько ОСОБА_2 не цікавиться дитиною, не приїздить до неї та не сплачує аліменти.

Щодо зустрічного позову, то просила суд відмовити у його задоволенні, оскільки малолітня дитина повинна проживати разом з матірю. Заначила, що позивач по зустрічному позову не має власного житла, роботи, доходу, має заборгованість по аліментах, його логістична діяльність не доведена, отже виникає питання на що він буде утримувати дитину.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 підтримав пояснення представника ОСОБА_8, просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2. Пояснив, що ОСОБА_9 офіційно не працює, не має власного житла, не відомо чи власник не заперечує, щоб дитина проживала у квартирі, веде себе аморально, вживає алкоголь. ОСОБА_1 офіційно працевлаштована, має свою частку в квартирі в м. Черкасах.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив відмовити.

У судовому засіданні відповідач по основному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, відібрати їх малолітню дитину в матері ОСОБА_1 та повернути йому ОСОБА_2 Також просив визначити місце проживання дитини разом з ним за адресою: АДРЕСА_4. Крім того вважає, що дитина повинна проживати в Україні, а не в ОСОБА_4, де вона в даний час проживає разом з позивачкою. Хоч офіційно він не працює, але може забезпечити достойнее життя доньці. Не їздив до своєї доньки до ОСОБА_4, оскільки вважає, що йому там загррожує небезпека через погрози ОСОБА_5 з цього приводу.

Представник відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 та просила їх задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити. Пояснила суду, що ОСОБА_2 має позитивну характеристуки з місце проживання, квартира, є власністю батьків, але ОСОБА_2 може в ній проживати разом з дитиною. Додала, що, коли ОСОБА_3 виповнилось 9 місяців, відповідач по зустрічному позову без причин пішла на роботу, а дитину залишила на винайняту нею няню. Як до, так і після розірвання шлюбу ОСОБА_2 повністю забезпечував сім»ю, оплачував послуги няні. Коли ОСОБА_1 попросила надати нотарільний дозвіл на вивіз дитини за кордон для відпочинку він погодився,однак, коли дізнався про те, що ОСОБА_1 хоче укласти шлюб з громадянинам ОСОБА_4 і забрати туди дитину, то скасував даний дозвіл. В подальшому ОСОБА_1 залишила дитину на діда і бабу і полетіла до ОСОБА_4, а він в свою чергу забрав свою доньку до себе. Дану квартиру він не встиг облаштувати, оскільки меблі для дитини були на зйомній квартирі ОСОБА_1. Коли ОСОБА_2 був на роботі, а дитина з його матір»ю, то сім»я ОСОБА_5 викрала ОСОБА_3 та повезла у невідомому для батька напрямку. Після чого він дитину більше не бачив та не спілкувався. Зазначила, що роботодавцем ОСОБА_1 є її теперішній чоловік, отже інформація, які надає її представник викликає сумнів.

В судовому засіданні представник третьої особи - Органу опіки та піклування Черкаської міської ради, за довіреністю ОСОБА_11, просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, оскільки таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини. В подальшому в судіові засідання не з»являлась, про причини не повідомляла.

Заслухавши пояснення представників згідно доручення позивача по основному позову та відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1 - ОСОБА_8, ОСОБА_5, відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_2, його представника адвоката ОСОБА_10, представника Органу опіки та піклування Черкаської міської ради ОСОБА_11, свідків ОСОБА_12, яка пояснила, що ОСОБА_1 була її колегою, вони спілкувались поза роботою, їй розповідали про те, що ОСОБА_2 влаштовував сварки, вживав алкоголь, не займався дитиною, а зараз ОСОБА_1 має іншого чоловіка, роботу, спілкується з нею через мережу Інтернет; ОСОБА_13, яка пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_1, ОСОБА_1 їй скаржилась, що чоловік б»є її, вживає алкоголь, а це відображається на дитині, ОСОБА_1 пішла на роботу, оскільки була тяжка психологічна ситуація вдома, не вистачало грошей; ОСОБА_14, яка пояснила, що її виняйла ОСОБА_1 для того, що б вона працювала нянею, оплачував працю ОСОБА_2, може його охарактеризувати як гарного батька, він завжди привозив свіжі продукти та гроші, коли подружжя жило не разом, він виховував дитину та займався з нею, претензій до неї, як до няні не було; ОСОБА_7, яка пояснила, що є матір»ю ОСОБА_2, він дуже хотів мати дитину, а ОСОБА_1 - ні, оскільки хотіла будувати кар»єру, чи були в сім»ї сварки точно не знає, оскільки проживала окремо, хоча і допомагала сім»ї сина, матеріально сім»ю забезпечував ОСОБА_2, ОСОБА_1 вийшла на роботу оскільки їй було сумно бути вдома, характеризує ОСОБА_2, як гарного батька, він має свій дохід та проживає у їх квартирі; дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні основного позову ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, виходячи з наступних підстав.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції прав дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, частин 7,8 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.1, 2, 3 ст. 161 СК України якщо матір та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити дитині.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 10.03.2012 року. Від шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Придніпровським районним суду м.Черкаси від 27.01.2014.

Після розірвання шлюбу дитина проживала періодично з кожним з батьків.

Під час проживання малолітної з матір»ю остання вирішила влаштуватись за кордоном на роботу. Маючи згоду батька дитини ОСОБА_2 на виїзд дитини вона хотіла перетнути з нею кордон, однак не змогла цього заробити оскільки ОСОБА_2 скасував даний дозвіл та звернувся до Прикордонної служби України із відповідною заявою. В подальшому дитина проживала у її батьків у с. Вергуни Черкаського району до середини липня 2014 року, поки батько дитини ОСОБА_2 не забрав її до себе, де вона і проживала до 30.08.2014 року. Того дня ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за відсутності батька дитини та у присутності баби ОСОБА_7, забрали малолітню ОСОБА_3, вивезли в невідомому для батька напрядку. В подальшому разом зі своєю матірю ОСОБА_3 виїхали до ОСОБА_4, де і проживають на даний час, оскільки позивачка уклала шлюб з громадянином ОСОБА_4 (міжнародне свідоцтво про шлюб серії О 01№ 865643 від 16.02.2015), з нею укладений контракт строком дії з 10.07.2016 по 10.07.2019, вона має сталий заробіток відповідно до умов контракту, застрахована полісом медичного страхування, мати та дочка мешкають у житлі, яке винаймає їй роботодавець, закінчила курси з турецької мови, має диплом по закінченню танцювального курсу.

ОСОБА_1 прийнята на консульський облік в Посольстві України в Турецькій Республіці до 17.03.2017.

Малолітня ОСОБА_3 має вид на проживання у Турецькій Республіці з 15.06.2016 по 17.03.2017 (згідно наданих копій та перекладів), застрахована обов»язковим страхуванням, відвідує приватний дитячий садок «Веселка» у м. Анкара р. Чанкая, має добрі характеристики від вихователів закладу, відвідує гуртки, відповідно до довідки лікарні жодних психологічних розладів та патологій не виявлено.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 14.11.2014 орган опіки та піклування м. Черкаси вважає за доцільне визначити її місце проживання розом з матір»ю ОСОБА_1

Даний висновок суд не може прийняти до уваги, оскільки він грунтується виключно на твердженнях матеріє та не є актуальним за датою та за обставинами розгляду справи.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року зі змінами та доповненнями № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Звертаючись з даним позовом до суду позивачка ОСОБА_1 просить визначити місце проживання її малолітньої дочки ОСОБА_3, 04.09.2012 року разом з нею, за постійним її місцем реєстрації та проживання в Україні, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Однак, на момент винесення рішення ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 проживають на території ОСОБА_4 та мають намір там продовжувати проживати, примаймі до закінчення дії контраку ОСОБА_1

Факт законності перетину кордону малолітньої дитини зазначено у відповідях Посольства України в Турецькій Республіці на звернення сторін у справі. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в України громадян України» неповнолітні громадяни України мають право перетинати кордон з матір»ю без згоди батька, якщо у поспорті матері, стоїть відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2016 відмовлено ОСОБА_15 у її позовних вимогах щодо ОСОБА_2 про надання дозволу на проживання малолітньої дитини у Республіці ОСОБА_4 без згоди батька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Черкаської міської рад.

Таким чином, суд не бачить законних підстав задовольняти позовні вимоги щодо встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 саме за адресою: АДРЕСА_2.

Аналізуючи зібрані та досліджені докази в контексті розгляду зустрічних позовних вимог, то суд відмовляючи в них приходить до того, що ОСОБА_2 в цілому виконував свої батьківські обов»язки як то- матеріально забезпечував дитину, купував продукти харчування, займався вихованням та оплачував послуги няні, коли дитина проживала або з ним, або з матір»ю.

Допитані в судовому засіданні свідки хоч і суб»єктивно, але охарактеризували його, як люблячого та турботливого батька, не беручи до уваги його характеристик, як чоловіка ОСОБА_1

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Із зазначених норм слідує, що при вирішенні спору щодо дитини, першочерговим є саме інтереси дитини, тобто дитина має виховуватись в атмосфері любові, моралі та матеріальної забезпеченості та не може бути розлучена зі своєю матірю, крім виняткових випадків.

Таких виняткових випадків в судовому засіданні встановленео не було.

Окрім цього, вимог щодо повернення дитину на територію України ОСОБА_2 та його адвокат не висували.

Саме вказані принципи суд враховує при винесенні рішення, враховує ставлення батьків до дитини та виконання ними своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до батьків, вік дитини, те, що не з вини батька дитина тривалий час не бачила його, а також те, що виняткових випадків для розлучення дитини з матірю не існує.

Суд враховує те, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, власного житла не має та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, яка згідно договору купівлі-продажу від 20.09.2002 року належить його батьку - ОСОБА_16, має заборгованість по квартирній платі та комунальним послугам, та те, що умови проживання у вказаній квартирі малолітньої дочки ОСОБА_3 відповідачем не були забезпечені.

ОСОБА_2 не в повній мірі виконує рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.04.2015 щодо стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3. Так, на час розгляду справи заборгованість по аліментах скаладає більш ніж 6 нісяців.

Отже, суд враховуює всі зазначені вище обставини, а саме ставлення кожної із сторін до виконання своїх батьківських обов'язків, до дитини, особисту прихильність дитини до кожного із батьків, умови проживання сторін, матеріальне забезпечення сторін, а також, виходячи з інтересів малолітньої дитини та її віку та те, що дитина не з вини батька не бачила та не спілкувалась з ним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 18, 160, 161, 171, 150, 155, 180, 181, 182, 183 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Декларацію прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991), суд,

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини разом з батьком, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подання у десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Головуючий: ОСОБА_17