Ухвала

іменем україни

13 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Гримич М.К., ТкачукаО.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її мати ОСОБА_6 20 червня 2011 року уклала договір довічного утримання зі своєю рідною сестрою ОСОБА_5, яка за договором отримала у власність квартиру АДРЕСА_1. За договором відповідач зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_6 їжею, вбранням (одягом), ліками, доглядом, зберігаючи у її довічному користуванні вказану квартиру, сплачуючи комунальні послуги за свій власний рахунок, проте ОСОБА_5 своїх зобов'язань за вказаним правочином не виконувала. Спірний договір був підписаний під тиском та внаслідок тяжких обставин, в 2002 році ОСОБА_6 перенесла ішемічний інсульт та потребувала постійного стороннього догляду. Разом з тим, позивач є спадкоємцем майна ОСОБА_6 за законом першої черги.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір довічного утримання від 20 червня 2011 року та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 20 червня 2011 року між ОСОБА_6 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. та зареєстрований у реєстр за № 1117. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 16 травня 2011 року між ОСОБА_6 та комунальною установою «Територіальний центр соціального обслуговування у Центрально-Міському районі» був укладений договір про соціальне обслуговування її відділенням вдома, як одиноку, проживаючу самотньо людину.

20 червня 2011 року ОСОБА_6 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_5, яка за вказаним договором отримала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

За життя вказаний вище договір ОСОБА_6 не оскаржувався.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, позивач є спадкоємцем першої черги.

До суду з даним позовом звернулася дочка відчужувача за договором довірчного утримання, яка вважає себе спадкоємцем всього майна останньої.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Статтею 755 ЦК України встановлено вичерпний перелік осіб, які можуть звернутись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання і лише за умови його невиконання або неналежного виконання.

Тому апеляційний суд дійшов вірного висновку, що звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання з підстав його невиконання є безпідставним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, враховуючи висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України № 6-142ц13 від 25 грудня 2013 року, вірно виходив із того, що доводи позивача про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не можуть бути підставою для визнання вказаного правочину недійсним, оскільки передбачають інші підстави та предмет спору.

Апеляційний суд також дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем ОСОБА_4 не наведено належних та допустимих доказів, що ОСОБА_6 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_5 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.С.Ткачук