Справа № 146/296/16-ц Провадження № 22-ц/772/468/2017Головуючий в суді першої інстанції Скаковська І. В.
Категорія 23 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Нікушина В.П.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20.03.2006 року між ним і ТОВ «Зернопродукт-Липівка» нібито було укладено договір оренди належної позивачу на підставі державного акта про право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією земельної ділянки, площею 4,0407 га, розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Спірний договір оренди землі 10.05.2006 року був зареєстрований у Томашпільському відділі Держкомзему у Вінницькій області. В позові зазначено, що вказаний договір суперечить вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладений від імені позивача іншою, не уповноваженою на те особою, підписаний не позивачем, а іншою особою, а тому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0407 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької області, укладеного 20.03.2006 року між ним та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 10.05.2006 року та скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року позовну заяву в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки залишено без розгляду.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0407 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, укладений 20.03.2006 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 10.05.2006 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, товариством з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

В судове засідання, яке було призначене після оголошеної у справі перерви, представник ТОВ «Зернопродукт-Липівка» не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому було надано заяву про відкладення розгляду з посиланням на зайнятість представника в іншому судовому засіданні, однак судова колегія вважає за необхідне відмовити в задоволенні поданої заяви та визнати за неповажну причину неявки, оскільки відповідач був вчасно повідомлений про розгляд справи та будучи юридичною особою мав можливість вжити заходів для забезпечення участі представника у розгляді справи, а також судова колегія звертає увагу на те, що фактично представником відповідача вже було надано пояснення у справі.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірний правочин не був підписаний позивачем, відтак вказаний договір оренди землі укладено за відсутності волевиявлення однієї із сторін, що є підставою для визнання його недійсним, при цьому було відмовлено у застосуванні строку позовної давності, вимогу про що було заявлено представником відповідача.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької області, належить земельна ділянка площею 4,0407 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

20.03.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» укладено договір оренди землі №181/2006-О-Т-В, за умовами якого ОСОБА_2 передав в оренду належну йому земельну ділянку.

Умовами вказаного договору, зокрема п.п. 8, 9 визначено, що договір укладено на п'ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2, з посиланням на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, заявлено вимогу про визнання недійсним укладеного між ним та відповідачем договору оренди землі, з посиланням на те, що спірний договір укладений від його імені іншою не уповноваженою на те особою та не був підписаний ним особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З матеріалів справи видно, що відповідно до висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи №2846/2847/16-21 від 29.11.2016 року, підпис у договорі оренди землі №181/2006-О-Т-В від 20.03.2006 року, виконаний не самим ОСОБА_2, а іншою особою.

Також, матеріалами справи підтверджено, що при розгляді справи в суді першої інстанції представником ТОВ «Зернопродукт-Липівка» було подано клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач, починаючи з 2007 року щороку отримував орендну плату за спірним договором, тобто як власник земельної ділянки міг довідатись про порушення свого права в межах строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У правовій позиції Верховного Суду України, зробленій у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року визначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22.02.2017 року.

Із наданих копій відомостей на видачу зерна в розрахунок земельного паю (с. Олександрівка) видно, що ОСОБА_2 починаючи ще з 2006 року щорічно отримував орендну плату за спірним договором оренди землі, і дана обставина фактично не заперечувалась представником позивача в судовому засіданні, при цьому останнім лише було зазначено що в дійсності орендну плату отримував близький родич позивача.

Відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що даний строк необхідно рахувати з 2016 року, однак вказаний висновок зроблено взагалі без будь-якого відповідного обґрунтування.

Враховуючи презумпцію обов'язку позивача знати про стан своїх майнових прав, що належна йому земельна ділянка розташована на близькій відстані від його місця проживання і, що з 2006 року позивач щорічно отримує орендну плату за спірним договором оренди землі, тому судова колегія вважає, що останнім пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду.

Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, тоді як згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо тверджень представника позивача про те, що його довіритель вважав, що договір ним укладено з іншою особою і що орендну плату отримував не особисто орендодавець, а його близький родич, то дані твердження на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують самого факту пропуску строку позовної давності, при цьому позивачем не було заявлено про визнання причин пропуску даного строку поважними.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішеннясуду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» задовольнити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ В.П. Нікушин

Згідно з оригіналом: