Справа № 309/4954/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Боронявської сільської ради Хустського району Закарпатської області і Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання недійсними рішень, документів, припинення та визнання права власності на будинок і земельну ділянку, за апеляційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Хустського районного суду від 6 квітня 2016 року, -

встановила:

17.12.2014 ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Боронявської сільської ради Хустського району про визнання незаконним та скасування рішення ради, третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів зазначили ОСОБА_4 і ТОВ «ОТП Факторинг Україна». У подальшому позивачі змінювали та уточнювали вимоги і остаточно предявили позов про визнання недійсними рішень, документів, припинення та визнання права власності на будинок і земельну ділянку до відповідачів ОСОБА_4, Боронявської сільської ради Хустського району і Хустської районної державної адміністрації. Ухвалами Хустського районного суду від 15.06.2015 залучено ОСОБА_4 і Хустську райдержадміністрацію до участі в справі в якості відповідачів. Змінений позов мотивувався наступним.

Рішенням Виконкому Боронявської сільської ради депутатів трудящих Хустського району від 12.04.1978 № 16 ОСОБА_2 як члену колгоспу було виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку, а рішенням від 15.03.1979 № 63 було надано дозвіл на це будівництво. Тому забудовниками житлового будинку № 84 по вул. Миру (з урахуванням попередніх змін у адресних реквізитах) в с. Бороняво було подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_6, які були батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 уклав 07.05.1981 шлюб із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивачі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, є їхніми дітьми. ОСОБА_7 і ОСОБА_4 з дня одруження проживали в ІНФОРМАЦІЯ_6.

ОСОБА_2 помер 17.11.1982, ОСОБА_6 після смерті чоловіка побудувала інший будинок і перестала бути членом цього колгоспного двору, померла вона 18.05.1995.

Довідкою Виконкому Боронявської сільради від 07.06.2013 № 891, записами у погосподарських книгах стверджується, що указаний вище будинок належав до категорії колгоспного двору, де станом на 1991-1995 рр. членами двору були як батько і мати позивачів, так і самі позивачі, а станом на 01.01.1991 ОСОБА_7 був головою колгоспного двору.

06.08.2004 ОСОБА_7 помер. У звязку з відсутністю коштів на оформлення правовстановлюючих документів на право власності на будинковолодіння, таке оформлення не проводилося, спадкові права за ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не оформлялися, однак відповідно до закону позивачі, а також відповідач ОСОБА_4 як члени колгоспного двору є співвласниками будинковолодіння. Крім того, усі вони фактом свого постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_7 на момент його смерті прийняли спадщину.

На початку червня 2013 року позивачі вирішили оформити свої права на будинковолодіння і тоді з документів Виконкому Боронявської сільради довідалися про неможливість такого оформлення, оскільки на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 24.12.2007 № 563 право власності на увесь будинок оформлено на імя ОСОБА_4. З архівних документів стало відомо, що ОСОБА_4 одержала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.12.2007, яким посвідчено її право власності на будинок.

Відтак, право власності позивачів на частки у майні колгоспного двору порушене. У ході зясування відповідних обставин позивачі дізналися й про видачу 29.12.2002 на імя ОСОБА_4 Державного акту на право приватної власності на землю, що була закріплена за колгоспним двором. Підставою для видачі акту слугувало рішення 5-ї сесії 23-го скликання Боронявської сільської ради від 23.04.1999.

Строк для звернення до суду з позовом позивачі пропустили з поважної причини і про порушення свого права дізналися лише у червні 2013 року.

Посилаючись на ці обставини, на наявність станом на 15.04.1991 у них права власності на майно колгоспного двору по 1/5 частці у кожного, а після смерті ОСОБА_7 по 1/4 частці, ґрунтуючись на положеннях цивільного, земельного законодавства та ставлячи питання про захист свого права власності, позивачі остаточно просили:

поновити їм строк звернення до суду з позовом;

визнати недійсним і скасувати розпорядження голови Хустської райдержадміністрації від 24.12.2007 № 563 про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнати недійсним Свідоцтво від 27.12.2007 про право власності на будинок № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області, видане на імя ОСОБА_4;

припинити право власності ОСОБА_4 на 3/4 частини будинку № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на будинок № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області по 1/4 частині за кожним;

визнати недійсним і скасувати рішення 5-ї сесії 23-го скликання Боронявської сільської ради від 23.04.1999 у частині «про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області»;

визнати недійсним Державний акт серії Р4 № 062612 на право приватної власності на землю від 29.12.2002, виданий на імя ОСОБА_4, у 3/4 частинах земельної ділянки по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

припинити право власності ОСОБА_4 на 3/4 частини земельної ділянки по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на земельну ділянку по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області по 1/4 частині за кожним.

Рішенням Хустського районного суду від 06.04.2016 змінений позов задоволено:

визнано поважними причини пропуску позивачами строку звернення до суду з позовом і поновлено цей строк;

визнано недійсним і скасовано розпорядження голови Хустської райдержадміністрації від 24.12.2007 № 563 про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнано недійсним Свідоцтво від 27.12.2007 про право власності на будинок № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області, видане на імя ОСОБА_4;

припинено право власності ОСОБА_4 на 3/4 частини будинку № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на будинок № 84 по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області по 1/4 частині за кожним;

визнано недійсним і скасовано рішення 5-ї сесії 23-го скликання Боронявської сільської ради від 23.04.1999 у частині «про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області»;

визнано недійсним Державний акт серії Р4 № 062612 на право приватної власності на землю від 29.12.2002, виданий на імя ОСОБА_4, у 3/4 частинах земельної ділянки по вул. Миру (Леніна) в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

припинено право власності ОСОБА_4 на 3/4 частини земельної ділянки по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області;

визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на земельну ділянку по вул. Миру (Леніна), 84 в с. Бороняво Хустського району Закарпатської області по 1/4 частині за кожним.

Рішення суду оскаржило ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Так, позивачі не довели належним чином наявність у них права власності на майно колгоспного двору станом на 15.04.1991. Зокрема, у справі немає доказів про членство голови дворогосподарства у колгоспі на відповідний час, те саме стосується і його дружини, тоді як саме таке членство має правове значення, а сама по собі робота в колгоспі не створює для відповідної особи підстав для кваліфікації двору як колгоспного.

Не ґрунтуються на доказах і доводи позивачів про прийняття спадщини за своїм батьком, який насправді проживав і помер у Сумській області (що, крім іншого, впливає на коло його можливих спадкоємців), внаслідок проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Будинок, про який ідеться, не може бути предметом спору, оскільки був збудований у 2007 році, а не в період існування, за позицією позивачів, колгоспного двору, тому не стосується прав позивачів, так само, як і земельна ділянка, що була одержана відповідачем у власність з інших підстав і не входила власне до майнової маси колгоспного двору.

Третя особа просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують, у письмових запереченнях на апеляцію третьої особи ОСОБА_4 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилається загалом на ті самі обставини, що у контексті визнання позову наводилися нею в суді першої інстанції, вважає вимоги позивачів правомірними, оскільки вони не втратили прав на частки в майні колгоспного двору, що збереглося після припинення існування колгоспного двору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_8, який апеляцію підтримав; позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які скаргу не визнали; відповідача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_9, які апеляцію не визнали; Боронявського сільського голови ОСОБА_10, який скаргу третьої особи не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника Хустської райдержадміністрації, обговоривши доводи учасників процесу, оглянувши інвентарну справу К-5 № 426 на будинок № 84 по вул. Миру в с. Бороняво Хустського району, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи змінений позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності. Втім, погодитись із таким розвязанням спору не можна, оскільки висновки суду є хибними, суд їх дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають істотне значення в справі.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами, зобовязані діяти в процесі добросовісно, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається (ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1-3, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 15 ч. 1, ст. 27 ч. 3 ЦПК України); обовязок доказування позову лежить на позивачеві, особа зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Під час апеляційного розгляду справи встановлені такі обставини і відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами законодавства щодо права власності, зокрема, на майно колгоспного двору, на нерухоме майно та у відповідній частині щодо зобовязань у редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

ОСОБА_2 і ОСОБА_6 уклали шлюб 01.02.1946 (а.с. 15 т. 1).

11.12.1949 ОСОБА_2 був прийнятий у члени колгоспу «Більшовик» (сільськогосподарської артілі «Більшовик) с. Бороняво (протокол № 22 загальних зборів колгоспників) (а.с. 86-95, 116 т. 2).

08.02.1954 правління колгоспу «Більшовик» прийняло рішення, зафіксоване в протоколі № 1 засідання правління, про виділення ОСОБА_2 місця під будівництво хати в с. Бороняво (а.с. 117 т. 2).

Записами у погосподарських книгах колгоспу «Більшовик» (потім колгоспу «Ленінський шлях», колгоспу ім. Леніна) зафіксовано, що в с. Бороняво Хустського району:

за адресою: № 54 знаходився будинок, роком забудови якого станом на 1950 рік значиться 1936-й (а.с. 57 т. 2);

за адресою: № 351 знаходився будинок, роком забудови якого станом на 1961 рік значиться 1959-й (а.с. 63 т. 2);

за період між 1961 і 1985 роками рік зведення будинку № 351, потім по вул. Леніна, 81 зафіксовано як 1959-й (а.с. 67, 71, 75, 79 т. 2);

житловий будинок, роком забудови якого зазначено 1959-й, мав загальну (корисну) площу 32 кв. м, матеріал стін саман (а.с. 24 т. 1, а.с. 79 т. 2);

по вул. Леніна, 84 станом на період з 01.01.1991 по 01.01.1995 знаходився житловий будинок, загальну площу якого зазначено у 60 кв. м, житлову площу 32 кв. м (а.с. 23 т. 1);

суспільну групу господарства у цих записах зазначено як «колгосп».

Довідками Боронявської сільської ради від 07.06.2013 №№ 889 і 890 стверджується, що у 2002 році вулицю Леніна перейменовано на вулицю Миру, а з урахуванням змін у назві вулиці та нумерації будинків адреси в с. Бороняво «вул. Леніна, 81», «вул. Леніна, 84» і «вул. Миру, 84» є адресами одного й того ж будинку (а.с. 19 т. 1).

З 1949 року членами дворогосподарства ОСОБА_2 і ОСОБА_6 значилися діти ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, (по 1963 рік) і ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_8 (по 1969 рік). 01.01.1959 у ОСОБА_2 і ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7 (а.с. 20-21 т. 1).

12.04.1978 Виконком Боронявської сільської ради депутатів трудящих прийняв рішення № 16, яким погодив рішення загальних зборів колгоспників від 27.03.1978 № 215 про виділення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку і вирішив просити Виконком Хустської районної ради депутатів трудящих надати дозвіл ОСОБА_2 на будівництво будинку в с. Бороняво, вул. Леніна, 81 «на старому місці» (а.с. 16 т. 1, а.с. 83 т. 2). Виконком Хустської районної ради депутатів трудящих своїм рішенням від 15.03.1979 № 63 надав такий дозвіл, ОСОБА_2 було видано Свідоцтво на забудову садиби в сільському населеному пункті, відповідно до якого на відведеній із земель колгоспу ім. Леніна «під перебудову» земельній ділянці повинен був бути побудований із цегли трикімнатний житловий будинок житловою площею 57,4 кв. м (а.с. 17, 18 т. 1, а.с. 82 т. 2).

У шлюбі ОСОБА_7 із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які одружилися у 1981 році, народилися діти: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 36, 38, 40 т. 1). ОСОБА_13 07.10.2003 уклала шлюб із ОСОБА_14, після укладання шлюбу змінила прізвище на «Фляшко» (а.с. 41 т. 1).

ОСОБА_2 помер 17.11.1982, ОСОБА_6 померла 18.05.1995 (а.с. 13, 14 т. 1). Шлюб ОСОБА_7 із ОСОБА_4 був розірваний 06.07.1995, ОСОБА_7 помер 06.08.2004 у м. Ромни Сумської області, смерть зареєстровано Виконкомом Великобубнівської сільської ради (а.с. 25, 34 т. 1).

Відповідно до записів у погосподарських книгах колгоспу (з урахуванням його перейменувань) та інших матеріалів справи (а.с. 206 т. 1, а.с. 99, 100 т. 2 та ін.), членство ОСОБА_2 і ОСОБА_6 у колгоспі встановлене і як таке ніким не заперечується, при цьому: ОСОБА_2 значився колгоспником і головою колгоспного двору за вищевказаною адресою до моменту своєї смерті; ОСОБА_6 значилася колгоспницею, а після смерті ОСОБА_2 головою колгоспного двору за вищевказаною адресою до 01.06.1985, інших документальних даних щодо ОСОБА_6 як члена колгоспного двору, про який ідеться, у справі немає. Водночас стосовно ОСОБА_6 з матеріалів справи випливає, що:

13.03.1989 правління колгоспу ім. Леніна розглянуло її заяву про виділення земельної ділянки під будівництво власного житлового будинку, рекомендувало загальним зборам уповноважених колгоспників задовольнити цю заяву і виділити земельну ділянку (а.с. 137 т. 2);

ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вже зверталися в порядку адміністративного судочинства із позовом до Боронявської сільської ради про скасування рішення ради від 23.04.1999 про надання ОСОБА_4 земельної ділянки і мотивували свій позов, серед іншого, тим, що станом на 1991 рік їх бабуся ОСОБА_6 вже не була членом колгоспного двору, оскільки втратила членство в ньому, після смерті свого чоловіка побудувала інший житловий будинок і створила інше дворогосподарство в с. Бороняво, вул. Борканюка, 46, куди перейшла на постійне проживання, а у 1995 році померла (постанова Хустського районного суду від 27.02.2014 у справі № 309/3961/13-а, а.с. 42-45 т. 1);

попри те, що зазначену постанову було 26.11.2014 скасовано Львівським апеляційним адміністративним судом із закриттям провадження в справі як непідвідомчої адміністративному суду (а.с. 46-48 т. 1), обставина щодо припинення ОСОБА_6 членства у колгоспному дворі по вул. Миру, 84 в с. Бороняво більш ніж за три роки до 15.04.1991 відповідає правовій позиції в суді позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_4 і Боронявської сільської ради в справі, що розглядається, яка підтверджується змістом позовної заяви та узгоджується з іншими матеріалами справи, в т.ч., із визнанням цієї обставини, зокрема, ОСОБА_4 в апеляційному суді (а.с. 6-12 т. 1 та ін.).

Стосовно інших членів сімї у контексті членства в колгоспному дворі станом на 15.04.1991 (день уведення в дію Постановою Верховної Ради Української РСР від 26.03.1991 Закону Української РСР «Про власність» (Закон № 697-XII)) із матеріалів справи випливає таке.

У погосподарських книгах членами господарства фіксувалися:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, із дня народження, з 1977 року по 1979 рік як колгоспник; з 01.01.1980 по 01.06.1985 як сезонний робочий; 1978-1980 рр. служба в армії (а.с. 24 т. 1, а.с. 73-74, 77 т. 2); з 01.01.1991 до 01.01.1995 значиться як голова господарства і, водночас, як сезонний робочий, а також як такий, що у 1991 році вибув у Сумську область (а.с. 23 т. 1); за період з 01.07.1985 до 01.01.1990 даних із погосподарських книг немає;

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.01.1980 по 01.06.1985 як колгоспниця (а.с. 24 т. 1, а.с. 77-78 т. 2), що за період 1980-1982 рр. підтверджується й довідкою Боронявської сільради від 27.01.2016 № 166 (а.с. 186 т. 1); з 01.01.1991 до 01.01.1995 значиться як робітниця (а.с. 23 т. 1); за період з 01.07.1985 до 01.01.1990 даних із погосподарських книг немає;

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мав 8 років, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, мав 5 років, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, мала 3 роки, усі значилися в погосподарських книгах.

У довідці Боронявської сільської ради від 07.07.2015 № 981 зазначено, що станом на 01.01.1991 відповідно до погосподарської книги за 1986-1991 роки дворогосподарство № 84 в с. Бороняво по вул. Миру відносилося до суспільної групи господарства колгоспний двір, головою дворогосподарства був ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 06.08.2004, членами двору були дружина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_11, дочка ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_12 (а.с. 126 т. 1). Аналогічна інформація міститься і в довідках цієї ради від 09.09.2015 № 1285, складеній на підставі громадян ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с. 153-155 т. 1).

У справі міститься незасвідчена ксерокопія з титульної сторінки «Трудовой книжки колхозника» серії УКР № 1061014, на якій зазначені такі реквізити: ОСОБА_17; дата рождения - 10 июля 1963 г; ІНФОРМАЦІЯ_13; профессия, специальность колхозница; дата заполнения книжки 10.08.1987; міститься копія відбитку круглої печатки колгоспу ім. Леніна с. Бороняво Хустського району (а.с. 205 т. 1). Копії сторінок трудової книжки із записами про трудову діяльність відсутні. 27.02.2017 ОСОБА_4, яка раніше не брала особистої участі в розгляді справи судом, стверджувала в апеляційному суді, що надати цю трудову книжку суду не може, оскільки її могли порвати діти, книжка може бути знищена, водночас не пояснила, яким чином із титульної сторінки трудової книжки могла бути знята ксерокопія, а також стверджувала, що працювала в колгоспі, в т.ч., і станом на 15.04.1991.

Архівними документами, виданими ОСОБА_4, її представнику адвокату ОСОБА_9, а також ОСОБА_1, зафіксовано таке:

21.05.1987 спільне засідання правління, парткому і профкому колгоспу ім. Леніна рекомендувало зборам уповноважених колгоспників прийняти на роботу та зарахувати в члени колгоспу «ОСОБА_7 буд. бригаду з 07 травня 1987 року» (протокол № 06) (а.с. 185 т. 1, а.с. 138-142 т. 2);

згідно книг вироблених трудоднів колгоспниками колгоспу ім. Леніна (колгосп «Бороняво») за період з 1987 по 1989 роки ОСОБА_7 був прийнятий на роботу в будівельну бригаду і в члени колгоспу з 01.05.1987 і виробив, зокрема, у 1989 році 31 трудодень (а.с. 207 т. 1, а.с. 98 т. 2);

11.07.1987 засідання правління колгоспу ім. Леніна рекомендувало зборам уповноважених колгоспників прийняти на роботу «ОСОБА_2 сторожем в школу з 20 травня 1987 року» (протокол № 07) (а.с. 204 т. 1, а.с. 138, 143-145 т. 2);

згідно книг вироблених трудоднів колгоспниками колгоспу ім. Леніна (колгосп «Бороняво») за період з 1991 по 1998 ОСОБА_4 прийнята на роботу в швейний цех з 19 червня 1991 року (а.с. 208 т. 1, а.с. 97 т. 2).

18.04.1992 збори уповноважених колгоспників колгоспу ім. Леніна прийняли рішення про припинення діяльності колгоспу та створення на його базі агроторгового обєднання пайовиків «Бороняво», до складу якого прийняли й ОСОБА_4, якій 30.12.2004 як пайовику АТОП «Бороняво» було видане Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЗК № ХІІІ 107804 (а.с. 104-112, 156-166 т. 2).

Наведені вище факти в сукупності вказують на те, що за адресою: с. Бороняво вул. Миру (колишня вул. Леніна), 84 Хустського району існував колгоспний двір, головою якого був спочатку ОСОБА_2, після його смерті у 1982 році головою двору була ОСОБА_6, яка вибула з цього двору більші ніж за три роки до 15.04.1991. Ці обставини ніким не заперечуються. Членами сімї ОСОБА_2 і ОСОБА_6 були їх син ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_4 та діти цього подружжя (онуки ОСОБА_2 і ОСОБА_6Ф.) ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_13. Члени сімї проживали разом, вели спільне господарство і в розумінні ст.ст. 4, 112, 120, 121 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 58, 63, 64 ЗК Української РСР (1970 р.) були членами колгоспного двору.

Щодо ОСОБА_7 слід визнати встановленим, що його трудова діяльність як члена колгоспу зафіксована, документально доведена та не спростована учасниками процесу щонайменше станом на 1989 рік, тобто, на час, який у будь-якому разі знаходиться у межах менш ніж трьох років до 15.04.1991, тоді як загальне правило щодо втрати працездатним членом колгоспного двору права на частку в майні двору застосовується, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (ст. 126 ЦК Української РСР (1963 р.)). Поза цим, у погосподарській книзі ОСОБА_2 на 1991 рік значиться головою колгоспного двору, а точний час його вибуття в цьому році у Сумську область не зафіксований і в процесі не встановлений.

Членство ОСОБА_4 станом на 15.04.1991 у колгоспі не можна визнати встановленим і доведеним належними і допустимими доказами. Посилання на те, що саме її було прийнято на роботу сторожем у школу з 20.05.1987 не може бути взяте до уваги, оскільки повязування вказівки в документах на «ОСОБА_4І.» із відповідачем «ОСОБА_4Й.» ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях і довільних міркуваннях про начебто помилку в зазначенні ініціалів «по-батькові», така ідентифікація не підтверджується будь-якими доказами. Окрім цього, позиція відповідача суперечлива, позаяк він одночасно посилається на різні дати виникнення трудових відносин (дата видачі трудової книжки та дата прийняття на роботу сторожем), при цьому, жодна з цих позицій не є належно обґрунтованою і доведеною.

Поряд із цим, ОСОБА_4 як дружина ОСОБА_2, а також їх діти у контексті права спільної сумісної власності на майно колгоспного двору були членами однієї сімї та членами колгоспного двору із презумпцією рівності часток усіх членів двору в його майні (ст.ст. 115, 123, 124, 125 ЦК Української РСР (1963 р.) і наведені вище норми закону). Членство ОСОБА_4 у колгоспі як таке безспірно фіксується з 19.06.1991 і, крім того, підтверджується фактом подальшої реалізації майнових прав, обумовлених таким членством.

Таким чином, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 станом на 15.04.1991 були членами колгоспного двору, який до цього часу існував за адресою: с. Бороняво вул. Миру (колишня вул. Леніна), 84 Хустського району.

Позов, що розглядається, ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 предявили як члени колишнього колгоспного двору на захист майнових прав, що виникли з членства у колгоспному дворі, вважаючи їх порушеними. Вирішуючи позовні вимоги по суті, апеляційний суд бере до уваги наступне.

За змістом положень п.п. 2, 4, 6, 10, 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 Міністерством комунального господарства УРСР і погодженої 15.01.1966 із Верховним Судом УРСР, п.п. 62, 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Мінюсту УРСР від 31.10.1975 № 45/5, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 р.), станом на 1991 рік реєстрація права власності на будинок, розташований у сільському населеному пункті, не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком № 1 до Інструкції від 31.01.1966, зокрема, довідки виконкомів сільських рад, погосподарські книги сільських рад, що слугували підставами для складання списків будинків (домоволодінь), належних громадянам або колгоспним дворам. Достовірність офіційних даних, зафіксованих у погосподарських книгах, презюмується.

З наявних матеріалів випливає, що у 1954 році ОСОБА_2 було виділено місце під будівництво хати в с. Бороняво, а станом на 1959 рік будинок загальною площею 32 кв. м був збудований і був відповідним чином зафіксований у погосподарських книгах. У 1978-1979 рр. ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка та було дозволено перебудову будинку на тому ж місці, житлова площа перебудованого трикімнатного будинку могла бути доведена до 57,4 кв. м. У погосподарських книгах станом на 1991 рік був зафіксований житловий будинок загальною площею 60 кв. м, житловою площею 32 кв. м.

До введення з 15.04.1991 у дію Постановою Верховної Ради Української РСР від 26.03.1991 Закону № 697-XII Конституція України (1978 р.) і Закони України не передбачали інституту приватної власності на землю (у редакціях Закону № 697-ХІІ до 05.05.1993 інститут довічного успадковуваного володіння землею). За приписами ЗК Української РСР (1970 р.), кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу; присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам (ст. 63); присадибна земельна ділянка надається колгоспному двору за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) (ст. 64 ч. 1); набуття права власності на жилий будинок і господарські будівлі, належні до цього колгоспному двору, не дає права на користування присадибною земельною ділянкою в розмірі, яким користувався колгоспний двір; надання присадибних земельних ділянок членам колгоспу, які набули право власності на жилий будинок і господарські будівлі, провадиться в порядку, визначеному ст.ст. 63, 64 цього Кодексу (ст. 70 ч.ч. 1, 2).

ЗК України (1990 р.) передбачав право громадянина одержати у приватну власність земельну ділянку, що була в його користуванні, для, зокрема, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибну ділянку), яка могла бути надана місцевою радою народних депутатів (у порядку делегованих повноважень виконавчим органом місцевого самоврядування) за заявою громадянина і за наявності матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо) (ст.ст. 3, 6, 17, 67 та інші норми цього Кодексу). Право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, яким є державний акт, що видається і реєструється, зокрема, сільською радою народних депутатів (с.тс. 22, 23 ЗК України (1990 р.)).

На обґрунтування свого позову, ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали витяг з рішення 5-ї сесії 23-го скликання Боронявської сільської ради народних депутатів від 23.04.1999 «Про передачу земель у приватну власність» щодо надання ОСОБА_4 на підставі ст. 67 ЗК України (1990 р.) безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га по вул. Леніна, 84 в с. Бороняво для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 33 т. 1), а також копію Державного акту серії Р4 № 062612 на право приватної власності на землю, виданого на імя ОСОБА_4 29.12.2002 на підставі зазначеного рішення ради, на земельну ділянку площею 0,1577 га по вул. Миру, 84 в с. Бороняво, призначену для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 32 т. 1). Окрім указаної земельної ділянки цим рішення сільради ОСОБА_4 була надана й земельна ділянка площею 0,10 га по вул. Гагаріна в с. Бороняво для ведення особистого підсобного господарства (ст. 56 ЗК України (1990 р.)).

Отже, на імя ОСОБА_4 були оформлені документи на право власності на земельну ділянку після припинення колгоспного двору, на підставі ЗК України (1990 р.) й інших положень законодавства в порядку реалізації нею права на одержання у власність землі за рахунок державного земельного фонду (права на приватизацію землі).

На час відкриття спадщини за ОСОБА_7 (06.08.2004) належна йому 1/5 частка в майні вищезгаданого колгоспного двору входила до складу спадщини з урахуванням саме тих параметрів, які на той час були зафіксовані і, оскільки іншого не встановлено і параметри будинку, що були зафіксовані станом на 1991 рік не оспорюються, йдеться про житловий будинок загальною площею 60 кв. м, житловою площею 32 кв. м (ст.ст. 1216-1218, 1220, 1226 ЦК України (2003 р.)). Належна до будинку земельна ділянка (право на користування нею, право на частку в ній) не входила до складу спадщини. У справі немає даних про наявність чи відсутність заповіту після ОСОБА_7, про склад сімї після припинення у 1995 році шлюбу із ОСОБА_4, немає ніяких даних щодо спадкування у Сумській області тощо. За поясненням сторін, ОСОБА_7 залишив сімю приблизно у 1992 році, мав іншу сімю, але чи офіційно не знають, про смерть ОСОБА_7 повідомила родичка із Сумської області, на похорон ОСОБА_7 вони не їздили, до нотаріальної контори з приводу спадщини не зверталися.

За обставинами справи та за змістом положень ст. 1221, ст. 1268 ч.ч. 1, 3, ст. 1269 ч.ч. 1, 2, ст. 1270 ч. 1 ЦК України, останнє місце проживання спадкодавця ОСОБА_7 не можна у розумінні закону вважати невідомим, у будь-якому разі, колишня дружина спадкодавця, а також діти (сторони в справі) не можуть вважатися такими, що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому повинні були у визначений законом (за загальним правилом шестимісячний) строк з часу відкриття спадщини подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємці, які прийняли спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязані звернутися до нотаріуса за видачею їм свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1297 ЦК України (2003 р.)). Цих вимог закону спадкоємці не виконали, відповідних дій не вчиняли, тому попри фактичне володіння на час відкриття спадщини часткою в нерухомому майні (часткою в будинку), що належала спадкодавцю, не можуть вважатися такими, що встановленим порядком прийняли спадщину за ОСОБА_7 і саме таким законним порядком набули майнових прав.

Насамкінець, ОСОБА_4 не є спадкоємцем першої черги за законом за колишнім чоловіком ОСОБА_7, із яким не проживала близько 12 років і шлюб із яким був розірваний за 9 років до дня смерті останнього (ст. 1261 ЦК України (2003 р.)), а вид спадкування, як і коло осіб, які можуть бути спадкоємцями за ОСОБА_7, на час розгляду справи невідомі, обовязку подання доказів на підтвердження відповідних обставин особи, які вважають себе спадкоємцями, не виконали.

09.12.1997 Виконавчий комітет Боронявської сільської ради прийняв рішення № 32, яким постановив передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки громадянам с. Бороняво для обслуговування жилих будинків і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно ст. 56 та ст. 67 ЗК України згідно додатку № 1, у якому під № 100 значиться «ОСОБА_4, Леніна, 84 0,25 га. Ст. 67 0,15 га по вул. Леніна та ст. 56 0,10 га по вул. Гагаріна» (а.с. 218, 219 т. 2, а.с. 33-35 т. 3).

07.12.2016 Боронявська сільська рада разом із зазначеним рішенням виконкому від 09.12.1997 № 32 надала апеляційному суду витяг із рішення 5-ї сесії 23-го скликання Боронявської сільської ради народних депутатів від 23.04.1999 «Про затвердження рішень виконкому сільської ради «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок громадянам, які за ними зареєстровані і знаходяться в їхньому користуванні», яким серед інших затверджено й рішення Виконкому Боронявської сільської ради від 09.12.1997 № 32 «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок громадянам, які за ними зареєстровані і знаходяться в їхньому користуванні» (а.с. 217 т. 2).

Зі змісту рішень органів місцевого самоврядування, наявних у справі, вбачається, що рішення про надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,15 га по вул. Леніна, 84 в с. Бороняво приймалося не Боронявською сільською радою, а її Виконавчим комітетом. Рішення про надання земельної ділянки було прийняте виконкомом 09.12.1997, проте, підставою для надання землі у власність у державному акті на землю вказане рішення сесії ради від 23.04.1999. Тексти витягів із рішення ради від 23.04.1999, що знаходяться на а.с. 33 т. 1 і на а.с. 217 т. 2, відрізняються між собою як за назвою рішень, так і за їх предметом, при цьому, засвідченим секретарем сільської ради є витяг з рішення саме на а.с. 217 т. 2. Тобто, у справі є рішення ради про затвердження рішення виконкому, прийнятого на півтора роки раніше, про надання ОСОБА_4 земельної ділянки, тоді як власне радою рішення безпосередньо про передачу ОСОБА_4 згаданої земельної ділянки не приймалося. Пояснення сільського голови ОСОБА_10 про тотожність цих рішень до уваги не береться як необґрунтоване і таке, що суперечить обставинам справи. Рішення Виконкому Боронявської сільської ради від 09.12.1997 № 32 про надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки не оспорювалося.

ОСОБА_4 із приводу оформлення права власності на земельну ділянку по вул. Миру (вул. Леніна), 84 в с. Бороняво повідомила апеляційному суду, що заяву про приватизацію земельної ділянки не подавала, на себе землю не оформляла, нічого про це не знає, державний акт на землю не отримувала, можливо, це її батько писав заяву. Пояснити за встановлених у справі обставин свою позицію з урахуванням раніше наданих письмових пояснень від 27.07.2015 про те, що її чоловік ОСОБА_7 без її відома особисто оформив через Боронявську сільську раду земельну ділянку в 1999 році на неї, а в грудні 2002 року особисто оформив державний акт на землю і поставив її про це перед фактом (а.с. 118-120 т. 1), відповідач ОСОБА_4 у спосіб, який би усував суперечності та сумніви щодо достовірності фактів і обставин, що наводилися нею, не змогла. Факт відсутності заяви ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки визнав і сільський голова ОСОБА_10

20.11.2016 до апеляційного суду із Хустської райдержадміністрації надійшли розпорядження голови РДА від 24.12.2007 № 563 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків» (а.с. 184-185 т. 2), довідка про погодження проекту розпорядження (а.с. 210 т. 2), а також Акт від 13.12.2007 № 353 державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації (обєкт будинок № 84 по вул. Миру в с. Бороняво) (а.с. 202-203 т. 2).

10.02.2017 апеляційним судом від Хустського державного підприємства технічної інвентаризації була одержана інвентарна справа К-5 № 426 на будинок № 84 по вул. Миру в с. Бороняво Хустського району, що була розпочата у листопаді 2007 року, її матеріалами зафіксовано, зокрема, наступне:

23.10.2007 Виконком Боронявської сільської ради прийняв рішення № 59 «Про надання дозволу на перебудову житлових будинків», яким дозволив ОСОБА_4, с. Бороняво, вул. Миру, 84, перебудувати житловий будинок на власній земельній ділянці, зобовязав її виготовити відповідні документи в Хустській районній архітектурі (а.с. 13 і.с.);

21.11.2007 на імя ОСОБА_4 був виготовлений і зареєстрований за № 16/2007 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника в с. Бороняво, вул. Миру, 84, відповідно до якого загальна площа будинку передбачалася у 97,7 кв. м, житлова у 48,4 кв. м (а.с. 14, 16, 17 і.с.);

відповідно до експлікації приміщень загальна площа приміщень будинку 98,4 кв. м, з яких: житлова 32,2 кв. м, підсобна 66,2 кв. м, а також площа, що не включена до загальної 40,9 кв. м, загалом 139,3 кв. м (а.с. 6 і.с.);

відповідно до оригіналу Акту від 13.12.2007 № 353 державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням голови Хустської РДА від 24.12.2007 № 563, комісія прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом обєкт будинок № 84 по вул. Миру в с. Бороняво, загальна площа якого за проектом 97,7 кв. м, житлова 48,4 кв. м, фактично загальна площа 98,4 кв. м, житлова 32,2 кв. м (а.с. 18 і.с.);

27.12.2007 ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 24.12.2007 № 563 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно будинок № 84 по вул. Миру (вул. Леніна) в с. Бороняво Хустського району, право власності на будинок із загальною площею 98,4 кв. м, житловою 32,2 кв. м (із господарськими спорудами) зареєстровано за ОСОБА_4 у цілому 27.12.2007 (а.с. 21, 26 і.с.);

у справі знаходяться посвідчені особистими підписами ОСОБА_4 копії її паспорта громадянина України серії ВО № 767540 і довідки про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_1, а 07.06.2013 ОСОБА_4 подавала до (а.с. 10, 11 і.с.).

Рішення Виконкому Боронявської сільської ради від 23.10.2007 № 59 про надання ОСОБА_4 дозволу на перебудову будинку не оспорювалося.

З приводу перебудови будинку та оформлення інвентарної справи ОСОБА_4 пояснила апеляційному суду, що рішення Виконкому Боронявської сільської ради від 23.10.2007 на перебудову будинку не оформляла і не отримувала, про перебудову не просила, таку не проводила, на себе будинок не оформляла, будинок є таким, яким його збудували батьки чоловіка, до якого вона прийшла жити, коли вийшла заміж, і яким він був у 1991 році. Точну площу будинку назвати не може, пояснити різницю близько 40 кв. м у загальній площі будинку, зафіксованій у погосподарській книзі (60 кв. м і 32 кв. м) і зафіксованій в інвентарній справі (98,4 кв. м і 32,2 кв. м) теж не в змозі, хоча визнає, що остання загальна площа є більшою, але в будинку були три кімнати, велика кухня, коридор, кімнати вказувала на плані будинку в інвентарній справі. Щодо оформлення документів, то це мабуть була робота її зятя ОСОБА_14, який прийшов жити до будинку і брав у банку кредит, вона лише у 2013 році дізналася, що будинок хтось оформив. В той же час, визнала, що вона власник будинку, зять її водив до нотаріуса, але договір іпотеки вона не укладала, хоча підпис на договорі належить їй, крім того, стверджувала, що підпис від її імені на Акті від 13.12.2007 № 353 державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації вона не ставила, підпис їй не належить, акт вона не підписувала. Вона має середню освіту, письменна.

Позивач ОСОБА_2 стверджував, що постійно проживає у вищезгаданому будинку, будинок не перебудовувався, він такий, який був і в 1991 році. Позивач ОСОБА_1 пояснив, що проживав у будинку до 2005 року, після чого переїхав до Ужгорода, будинок той самий, в якому він народився, проте, прибудували «кочегарку», але точно він обставини не знає. Документально зафіксовану різницю в площі будинку позивачі не пояснили. Позивач ОСОБА_3 давала пояснення апеляційному суду, однак, після зміни складу суду в судове засідання не зявилася.

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання; у розумінні закону земельна ділянка по вул. Миру, 84 в с. Бороняво разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями є садибою; житловий будинок є нерухомими речами (нерухомістю), право власності на який підлягає державній реєстрації; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 331 ч.ч. 1, 2, ст. 380, ст. 381 ч. 1 ЦК України (2003 р.)).

Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженою наказом Держкомбудархітектури України від 24.05.2001 № 127 (реєстрація в Мінюсті України від 10.07.2001 за № 582/5773), встановлено, що житлові будинки садибного типу, розташовані на окремих земельних ділянках, господарські будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні тощо) є обєктами, які підлягають інвентаризації (Розділ 2 ч. 1 абз. 1, 3, 5, п.п. 2.2., 3.1. та ін.); інвентаризація передбачає відображення характеристики (параметрів) будинку, приміщень, господарських будівель та споруд (Додатки 2.3., 2.4 та ін.). Достовірність матеріалів технічної інвентаризації як офіційних документів, зафіксованих у них фактів, оскільки не встановлено інше, презюмується, з урахуванням цих даних і документів здійснюється оформлення відповідних прав щодо нерухомого майна, його цивільний оборот тощо.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 № 7/5 (реєстрація в Мінюсті від 18.02.2002 за № 157/6445) (п.п. 1.1.-1.6., 3.6., 4.1.1., 4.1.2. та ін.), пунктів 1.4., 1.5., 3.2., 5., п. 10. ч. 1, ч. 3 пп. а), в), г), і) та інших норм вищевказаної Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації, реєстрація права власності на обєкт нерухомого майна здійснюється тільки після проведення технічної інвентаризації обєкта, яка проводиться, зокрема, у разі змін у складі майна (нове будівництво, добудова, перебудова, реконструкція).

Право власності на нерухоме майно (землю, розташовані на ній будівлі та споруди тощо) вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлено судом, реєстрація нерухомого майна є умовою його оборотоздатності як обєкта цивільних прав (речі, майна) (ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 8, 12-14, 49 Закону № 697-ХІІ, ст.ст. 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 6, 17, 22, 23 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 11, 177, 178, 316-319, 321, 328, 373, 380, 381 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78-81, 90, 116, 118, 125, 126 ЗК України (2001 р.)).

Чинні акти органів місцевого самоврядування та місцевого органу виконавчої влади є обовязковими (ст.ст. 140, 144 Конституції України, ст.ст. 2, 10, 11, ст. 26 ч. 1 п. 34, ст. 31 ч. 1 п. «а» пп. 9, ст. 52 ч. 1, ст. 59 ч.ч. 1, 6, ст. 71 ч. 1, ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 1, 6, ст. 13 ч. 1 п. 5, ст. 16 ч. 1 п. 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 13 Закону України «Про основи містобудування»).

На підставі чинних актів про надання у власність земельної ділянки та про перебудову житлового будинку ОСОБА_4 набула прав власності на земельну ділянку по вул. Миру, 84 в с. Бороняво та на розташований на ній перебудований (реконструйований) житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що був прийнятий в експлуатацію, та зареєструвала своє право власності. ОСОБА_4 своїми діями набула право власності на садибу у розумінні закону, чинного на час реєстрації права власності на нерухоме майно після його перебудови (реконструкції). Попри суперечливість пояснень та правової позиції ОСОБА_4 в суді, вона, з огляду на чинність відповідних рішень і актів, є власником нерухомого майна, що, зрештою, визнала в апеляційному суді.

Діючи як власник нерухомості, ОСОБА_4 уклала із Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» договір іпотеки № PML-803/011/2008, що був 26.02.2008 посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_18 за реєстровим № 992 (зокрема, ст.ст. 202, 203, ст. 319 ч.ч. 1, 2, ст. 572 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 3, 5, 6, 18 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) (а.с. 61-64 т. 1). Предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 98,4 кв. м, жилою площею 32,2 кв. м, що знаходиться за адресою: 90442, с. Бороняво, вул. Миру, 84, Хустський район Закарпатської області, та земельна ділянка площею 0,1577 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться за цією ж адресою. Іпотекою було забезпечено виконання позичальником ОСОБА_14 зобовязань за кредитним договором від 26.02.2008 № ML-803/011/2008, укладеним із ЗАТ «ОТП Банк», за яким позичальнику був наданий кредит у розмірі 35000,00 дол. США на строк по 24.02.2023 (а.с. 39-43 т. 3). Заявою від 26.02.2008 ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_14 на укладання кредитного договору (а.с. 38 т. 3).

Отже, договором іпотеки зафіксовані параметри нерухомого майна відповідно до чинних правовстановлюючих і технічних документів, договір не оспорювався, є чинним із презумпцією його правомірності та достовірності (ст. 204 ЦК України (2003 р.)). Правонаступником Закритого, а в подальшому Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на підставі договорів від 26.11.2010 купівлі-продажу кредитного портфелю та про відступлення права вимоги є ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514 ЦК України (2003 р.), ст. 24 Закону № 898-IV) (а.с. 65-69 т. 1).

За змістом норм ст.ст. 17, 18 Закону № 697-ХІІ, уведеного в дію 15.04.1991, пункту 4 Постанови ВР України від 26.03.1991 про введення в дію цього Закону, вищенаведених норм закону щодо права спільної власності та власності колгоспного двору, ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні, мають право власності на те майно колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування. Тобто, позивачі могли відповідно до закону ставити питання про своє право саме на те майно, яке існувало станом на 15.04.1991 і збереглося після припинення колгоспного двору. Тим часом, у справі встановлено і не спростовано сторонами, що:

спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_4 із відповідних передбачених законом підстав, була сформована та оформлена після припинення колгоспного двору, не належала і не могла належати до його майна відповідно до закону;

будинок не може вважатися тим майном, що збереглося після припинення колгоспного двору, оскільки був перебудований (реконструйований), збільшився в розмірах, тож майно не збереглося в незмінному вигляді, майнова маса збільшилася;

згідно із законом, як земельна ділянка, так і перебудований будинок є іншими (новими) речами, аніж ті, що існували станом на 15.04.1991, окрім цього, ці майнові обєкти утворюють садибу, яка в розумінні закону та за відповідними параметрами і майновими ознаками є цілком іншою річчю (іншим майном, іншим обєктом цивільних прав), аніж та річ (речі), що могла існувати станом на 15.04.1991, і саме ці інші речі (земельна ділянка, будинок, а разом садиба) були передані власником цього нерухомого майна ОСОБА_4 в іпотеку.

Іпотекодержатель укладаючи договір іпотеки покладався на чинні правовстановлюючі документи щодо предмета іпотеки, надані іпотекодавцем, а також на запевнення та гарантії останнього щодо відсутності перешкод для укладання договору, виходив із засад добросовісності, справедливості та розумності при здійсненні цивільних прав та виконанні цивільних обовязків сторонами договору (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1-4, ст. 14 ч. 1, ст.ст. 202, 203, 509 ЦК України). Іпотекодержатель, який є й кредитором позичальника, набув речового права на чуже майно (предмет іпотеки), правовий статус цього майна має для іпотекодержателя істотне значення, за загальним правилом, оскільки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зміна цього статусу без згоди іпотекодержателя не допускається, він управі захищати свої законне цивільне право та цивільний інтерес за правилами, встановленими для захисту права власності (зокрема, ст. 395 ч. 2, ст. 396 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 7, 12, 33 Закону № 898-IV).

Беручи до уваги обставини справи, які вказують на спільне проживання та ведення спільного господарства, зокрема, на час оформлення ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, будинок, передачі майна в іпотеку на забезпечення кредиту, отриманого ОСОБА_14 у сумі 35000,00 дол. США, сімєю позивача ОСОБА_3, її братом ОСОБА_2, матірю ОСОБА_4, а до 2005 року і братом ОСОБА_1, твердження учасників процесу про необізнаність до 2013 року із фактами оформлення відповідних прав власності колегія суддів відхиляє як надумані, необґрунтовані і такі, що суперечать дійсним обставинам. За будь-яких умов, відповідні обставини в усякому разі були достеменно відомі ОСОБА_3, ОСОБА_14 і ОСОБА_4 станом на листопад 2007 лютий 2008 рр. у звязку з підготовкою документів та укладанням кредитного та іпотечного договорів.

Суд першої інстанції обставини справи з належною повнотою не встановив, доводів сторін не перевірив, суперечності в справі не усунув, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Серед іншого, суд не звернув уваги на заперечення проти позову, подані Хустською райдержадміністрацією, які стосовно відсутності підстав для визнання недійсними розпорядження голови райдержадміністрації та свідоцтва про право власності на будинок заслуговують на увагу. На час вирішення спору належних, достатніх, передбачених законом підстав для визнання недійсними та скасування актів органів місцевого самоврядування та місцевого органу виконавчої влади суд не мав, як не мав і належних підстав для висновку про поважність причин пропуску позивачами строку звернення до суду із позовом та для позбавлення права власності відповідача ОСОБА_4 із визнанням у спосіб, що не ґрунтується на законі, за позивачами прав власності на землю та на будинок. Задовольнивши позов, суд ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України. Визнання відповідачами ОСОБА_4 і Боронявською сільською радою позову правового значення не має та не може бути враховане, оскільки суперечить закону та порушує права й інтереси кредитора-іпотекодержателя ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (ст. 174 ч. 4 ЦПК України). Пояснити за встановлених у справі обставин свою позицію у спосіб, який би усував суперечності та сумніви щодо достовірності фактів і обставин, що наводилися нею, ОСОБА_4 не змогла, дії щонайменше цього відповідача не узгоджуються із вимогами щодо добросовісності здійснення цивільних і процесуальних прав та виконання відповідних обовязків. За таких умов, із тих підстав, із яких позивачами предявлялися відповідні вимоги (з позиції захисту права власності членів колишнього колгоспного двору), вони не могли бути задоволені, позов є необґрунтованим і недоведеним.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію третьої особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у зміненому позові відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити, рішення Хустського районного суду від 6 квітня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Боронявської сільської ради Хустського району Закарпатської області і Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання недійсними рішень, документів, припинення та визнання права власності на будинок і земельну ділянку відмовити.

Стягнути на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 505,26 грн з кожного у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді