АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/172/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Мазай Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБондаренка С. І.
суддівБородійчука В. Г., Новікова О. М.
при секретаріЛюбченко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення середньої плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Енергобанк» (ПАТ «Енергобанк», Банк) про стягнення середньої плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 лютого 2013 року працював заступником директора з роздрібного бізнесу Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк».

05 травня 2015 року ОСОБА_6 було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 372-о від 27.04.2015 року.

Цим наказом передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину відпустки - 35 календарних днів.

Однак в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату за відпрацьовані дні за квітень-травень 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільнені на загальну суму 23 764.06 гривень.

Розрахунок з ОСОБА_6 було проведено відповідачем 29 грудня 2015 року.

У зв'язку з порушенням строку розрахунку по вказаним виплатам у силу статті 117 КЗпП України позивач вважає, що Банк повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Кількість днів затримки розрахунку з 06 травня 2015 року по 29 грудня 2015 року становить 238 днів, а відповідно до розрахункового листка за травень 2015 року місячний оклад позивача становить 11 000 гривень. Тому сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 86 070.32 гривень.

На підставі викладеного ОСОБА_6 просив суд стягнути на свою користь з ПАТ «Енергобанк» середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 86 070.32 гривень.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, вказуючи при цьому, що рішення винесено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення у Банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку з тим, що кошти про стягнення яких ОСОБА_6 звернувся з позовом до суду не є заробітною платою, а тому не може підпадати під дію п. 6 ст. 36 зазначеного Закону. Крім того положення ст.. 117 КЗпП України можна вважати економічними санкціями щодо відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати, які під час дії тимчасової адміністрації не здійснюються.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом тимчасової адміністрації ПАТ «Енергобанк» про звільнення від 27 квітня 2015 року за № 372-о ОСОБА_6, заступника директора з роздрібного бізнесу Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк», 05 травня 2015 року звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Цим наказом передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину відпустки - 35 календарних днів. (а.с.5)

Частиною 1 статті 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до розрахункового листка за травень 2015 року позивачеві підлягали до виплати кошти в загальній сумі 24629.37 гривень, а саме оклад за травень 2015 року в розмірі 611.11 гривень, компенсація за невикористану відпустку за травень 2015 року в розмірі 13018.25 гривень, вихідна допомога за травень 2015 року у розмірі 11 000.01 гривень (а.с. 6).

Однак, в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивачу не були виплачені всі належні суми і вказані суми були виплачені лише 29 грудня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 33 від 29 грудня 2015 року (а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Підсумовуючи вказані норми трудового законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що трудові права позивача були порушені внаслідок невчасного розрахунку з ним Банком.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ПАТ «Енергобанк» мотивувало свої доводи тим, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 12 та статтею 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також на підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12.02.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.04.2015 року № 93 було продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» по 11 червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 115 було запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року.

При цьому відповідач вказував, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації в банку.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з п. 1,2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підставі викладеного Банк вважає, що задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, може бути здійснено виключно в процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому відповідач посилався на висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 13 червня 2016 року по справі за № 6-1123цс16.

Однак колегія суддів не погоджується з доводами відповідача виходячи із слідуючого.

Як видно зі змісту вказаної Постанови ВСУ від 13 червня 2016 року судом вирішувався спір з приводу захисту прав споживачів та стягнення коштів по банківському вкладу. Таким чином, у вказаній Постанові ВСУ розглядались цивільні правовідносини, а не трудові, які є предметом даного позову.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників чи інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 36 даного Закону обмеження встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

З розрахункового листа вбачається, що заборгованість банку позивачу на день звільнення складалась з окладу, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, тобто із складових які закон відносить до структури заробітної плати (ст..2 Закону України «Про оплату праці»), а тому мали виплачуватись з дотриманням строків встановлених ст..116 КЗпП з врахуванням п.3 ч.6 ст.36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб».

Твердження банку про те, що сума яку просить стягнути позивач на підставі ст..117 КЗпП не є заробітною платою не відповідає вимогам закону.

У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України в постановах від 3 жовтня 2012 року у справі №6-109цс12, від 17 жовтня 2012 року у справі №6-121цс12.

Компенсаційна виплата входить в структуру заробітної плати (ст..2 Закону України «Про оплату праці»).

Таким чином, обмеження встановлені в п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюють дію на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, а тому колегія суддів приходить до висновку, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від Банку в день звільнення, було порушене відповідачем, а відтак у позивача виникло право на отримання компенсаційної виплати встановленої ст..117 КЗпП.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

З довідки ПАТ «Енергобанк» від 23.02.2017 року (а.с.254) вбачається, що за березень 2015 року ОСОБА_6 відпрацьовано 21 день нарахована заробітна плата 11000 гривень, за квітень 2015 року ОСОБА_6 відпрацьовано 21 день нарахована заробітна плата 11000 гривень.

Середньоденний заробіток ОСОБА_6 складає 22000/42=523.81 гривна.

Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 523.81 (середньоденний заробіток) Х 164 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 85904.84 гривни.

Посилання відповідача на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованим, оскільки банком заперечується повністю право позивача на компенсаційну виплату встановлену ст..117 КЗпП, а тому між сторонами існує спір з цього предмету, а відтак у позивача виникло право звернення до суду гарантоване ст..8 Конституції України.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні вказаної справи правильним є застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які в даному випадку не суперечать положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції вказані обставини справи та норми права не врахував, тому рішення підлягає скасуванню і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення середньої плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 85904 гривень 84 копійки.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Енергобанк» на користь держави 1804 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :