Справа № 309/6134/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якої діє представник ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення у житло, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив вселити його в будинок №365 по вул. Березницькій в с. Нанково Хустського району та зобовязати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у проживанні та користуванні житловим приміщенням.

Позов вмотивовано тим, що, починаючи з 2005 року, він проживав у цивільному шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 9 листопада 2006 року зареєстрований був у будинок батьків відповідачки за адресою: с. Нанково Хустського району Закарпатської області, будинок №365. В 2014 році ним було подано заяву про його зарахування до Національної гвардії України для участі в АТО. Та 6 вересня 2014 року він отримав поранення, у звязку із чим був госпіталізований та проходив лікування до 20 вересня 2015 року. Після його переведення до Хустської районної лікарні він приїхав додому, однак відповідач його в будинок не впустила, повідомивши, що він там більше не проживає, у звязку із чим він вимушений був винаймати номер у готелі «Хуст». У даному будинку він був зареєстрований за згодою його власників - батьків відповідачки, які на даний час померли. Посилаючись на викладене просив задовольнити його позов.

Рішенням Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_4.

На дане рішення ОСОБА_2 від імені якої діє представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Указує, що позивач втратив право на користування житлом через тривалу відсутність. Зазначає, що позивач не являється членом її сімї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони з 2005 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а у свідоцтві про народження якої батьком записана особа - «Калинич Сергій Михайлович» /зі слів матері/, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, /а.с. 29/ та визнається сторонами в судовому засіданні.

З 2006 року сторони стали проживати у батьків відповідача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в будинку №365, вулиця Березницькій, у с. Нанково Хустського району Закарпатської області, а з 9 листопада 2006 року по теперішній час позивач ОСОБА_4 зареєстрований у цьому будинку за згодою попередніх власників будинку, якими були ОСОБА_6, померлий 11 січня 2008 року, та ОСОБА_7, померла 26 червня 2015 року /по 1/2 частки кожний/, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні: паспортом позивача, /а.с. 7/, довідкою Нанківської сільської ради №360 от 02.06.2015 року, /а.с. 8/, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.01.2007 року, /а.с. 25/, свідоцтвами про смерть, /а.с. 27-28/.

Восени 2012 року сторони перестали проживати однією сім'єю, і з того часу позивач фактично не проживав у спірному будинку, що підтверджується: актом депутата Нанківської сільської ради, /а.с. 22/, довідкою Нанківської сільської ради №163 від 08.02.2016 року, /а.с. 21/.

У період часу з 13.08.2014 року по 22.09.2014 року ОСОБА_4 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції. 6 вересня 2014 року під час виконання військових обовязків ОСОБА_4 був поранений, після чого проходив тривале лікування. Ці факти підтверджуються: листком непрацездатності, /а.с. 4/, довідкою №5458, /а.с. 34/, постановою ВЛК ГУ МВС України в м. Києві, /а.с. 35/, довідкою №1994 від 29 вересня 2015 року, /а.с. 42/, довідкою від 4 березня 2016 року, /а.с. 41/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач зареєстрований у будинку та тривалий час проживав там, такий ніколи не втрачав звязку з будинком так як з осені 2012 року по серпень 2014 року 2-3 рази приїжджав у с. Нанково та ночував у будинку, із серпня 2014 року не проживав у будинку з поважних причин, він не визнавався таким, що втратив право на користування житлом, відповідач не набула права власності на житло, а тому має рівні права з позивачем на житло.

Однак із даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Стосовно відсутності реєстрація права власності на будинок за відповідачкою слід зазначити, що даний будинок належав на праві власності батькам відповідача і ОСОБА_2 прийняла спадщину за ними в силу приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві із часу відкриття спадщини, тобто в даному випадку з дати смерті ОСОБА_7 26.06.2015 року, (а.с. 27), що померла пізніше.

У п. 10 Постанови Пленуму АСУ від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що в справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли, відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї, і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сімї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі із цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Тобто, відсутність рішення суду про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом не є перешкодою для відмови в задоволенні позову про вселення у разі встановлення судом факту його не проживання без поважних причин у спірному будинку понад строки встановлені ст. 71 ЖК УРСР.

Суд у такому випадку повинен встановити періоди відсутності позивача та причини не проживання у спірному житловому будинку за вказані періоди.

Як встановлено судом, з осені 2012 року ОСОБА_4 не проживав у будинку.

Колегія суддів вважає, що в період з 13.08.2014 року ОСОБА_4 не проживав у будинку з поважних причин, оскільки спочатку перебував у зоні АТО, а потім проходив тривале лікування.

Стосовно ж періоду з осені 2012 по серпень 2014 року, суд першої інстанції вважав, що за цей період ОСОБА_4 2-3 рази приїжджав у с. Нанково та ночував у будинку, пославшись на покази свідків.

Однак, як вбачається з матеріалів справи (пояснення сторін) ОСОБА_4 приїжджав для того щоб побачити дитину, а не з метою проживання. У матеріалах справи відсутні докази того, що після виїзду з будинку восени 2012 року, в ньому залишились хоч якісь особисті речі ОСОБА_4. Тобто, ночівля позивача у спірному будинку, коли приходив провідати дитину не свідчить про наявність у нього наміру проживати там, та відповідно не є підставою для збереження за ним права користування житлом.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 є членом сімї власника будинку. Відсутні докази й того, що в період з осені 2012 року по серпень 2014 року позивач перебував на заробітках, як про це він стверджує.

Загалом колегія суддів констатує, що за період з осені 2012 по серпень 2014 року ОСОБА_4 був відсутнім та не проживав у спірному будинку і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини такої тривалої відсутності, у звязку із чим у задоволенні позову ОСОБА_4 про вселення слід відмовити.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що за період з осені 2012 по серпень 2014 року за позивачем зберігалося спірне житло.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536 гривень, понесений останнім при подачі апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені якої діє представник ОСОБА_3, задоволити.

Рішення Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року, скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про вселення у житло.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 536,00 гривень, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді