РІШЕННЯ

Іменем України

09.03.2017 року Франківський районний суд м. Львова складі:

головуючого- судді Кузь В.Я.

при секретарі - Жовнір Р.

з участю прокурора - Петрушкевич О.Є.

законного представника - ОСОБА_1

лікаря-психіатра- Дацко М.А.

хворої ОСОБА_2

Розглянувши в судовому засіданні, у м. Львові, в залі суду, цивільну справу за заявою лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 про примусове продовження лікування громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у психіатричному стаціонарі, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в особі лікаря - психіатра ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про примусове продовження лікування громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у психіатричному стаціонарі.

В обґрунтування своєї заяви, лікар покликається на те, що згідно з рішенням Народного суду Ленінського району м. Львова від 09.03.1965 року ОСОБА_2 визнана недієздатною, а згідно рішення Личаківської ОСОБА_5 Народних депутатів м. Львова №170 від 22.02.1995 року їй призначено опікуна - сина ОСОБА_6, який надав згоду на госпіталізацію керуючись ст. 13 Закону України " Про психіатричну допомогу", проте станом своєї матері не цікавиться та виклики лікарів не прибуває.

Висновком від 17.01.2017 року лікарів - психіатрів першого відділення КЗ ЛОКПЛ , вирішено, що ОСОБА_2 потребує госпіталізації в стаціонарне відділення КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку, у зв"язку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу, а саме параноїдна шизофренія,безперервно - прогредієнтний перебіг з стабільним дефектом особи в емоційно - вольовій сфері . Даний розлад позбавляє хвору здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого остання виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї , оточуючих, неспроможна самостійно задовольняти свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

На підставі викладених у заяві обставин та згідно Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, Закону України «Про психіатричну допомогу» лікуючий лікар просить ухвалити рішення, яким задоволити заяву та продовжити госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» , заяву підтримала повністю, пояснення дала аналогічні до викладених у заяві.

Крім цього, лікуючий лікар-психіатр у судовому засіданні додатково пояснила, що хвора страждає розладом психіки, що створює небезпеку для оточуючих. Разом з тим, зауважила, що опікун станом здоров"я хворої не цікавиться, не бере матеріальної участі у її лікуванні, у зв"язку із чим КЗ ЛОКПЛ звернулось до опікунської ради Личаківського району м. Львова із питанням доцільності подальшого опікунства ОСОБА_7 над недієздатною ОСОБА_2.

Зацікавлена особа ОСОБА_6- син ОСОБА_2 в судові засідання не прибував, судові виклики та дзвінки лікуючого лікаря, з метою прибуття в судове засідання ігнорував, внаслідок чого судом постановлено ухвалу про привід, яка компетентними органами не виконана.

У зв"язку із цим , до розгляду справи залучено орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, як законного представника недієздатної особи.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування, яка діє на підставі довіреності, заяву лікаря підтримала. При цьому, просить суд врахувати , що Личаківською районною адміністрацією проводилась перевірка виконання опікуном своїх обов"язків, однак двері в будинок їм не відчинили. Представник подала ряд документів, що вказують на неналежне здіснення опікунства.

Прокурор у судовому засіданні заяву про продовження госпіталізації до психіатричного закладу та лікування хворої у стаціонарному відділенні, підтримала.

Хвора ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що хоче додому, проте разом із лікарем та медперсоналом.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, суд приходить до переконання, що заява підлягає до часткового задоволення.

Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до положень ст.ст. 18, 234 ЦПК України справи про надання особі психіатричної допомоги розглядаються судом у складі одного судді та двох народних засідателів.

В той же час, з прийняттям 02 червня 2016 року Верховною ОСОБА_5 України законів України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (№1401-VIII) та «Про судоустрій та статус суддів» (№1402-VIII), які набрали чинності з 30 вересня 2016 року не передбачено інституту народних засідателів, а закріплено, що справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.

Натомість положення ЦПК України, передбачають необхідність розгляду таких справ за участю народних засідателів (ч.4 ст. 234).

Оскільки згідно пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції, то положення ч.2 ст. 18 та ч.4 ст. 234 ЦПК України фактично втратили чинність після набуття чинності вищевказаним Законом (№1401-VIII) як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції.

Аналогічна позиція викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України, нормам частини п'ятої статті 124, частини першої статті 127, частини четвертої статті 129 Конституції України» №21 від 31.10.2016 р.

Також, за змістом Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» №46/19 від 18.02.1992 р., примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган.

Ч.1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, тому враховуючи положення вищевказаних законів, суд розглядаєдану справу в складі одного судді, з участю прокурора, опікуна та лікуючого лікаря.

Згідно з рішенням Народного суду Ленінського району м. Львова від 09.03.1965 року ОСОБА_2 визнана недієздатною, а згідно рішення Личаківської ОСОБА_5 Народних депутатів м. Львова №170 від 22.02.1995 року їй призначено опікуна - сина ОСОБА_6, який надав згоду на госпіталізацію керуючись ст. 13 Закону України " Про психіатричну допомогу", проте уподальшому станом матері не цікавиться, на виклики лікарів не прибуває.

Висновком від 17.01.2017 року лікарів - психіатрів першого відділення КЗ ЛОКПЛ , вирішено, що ОСОБА_2 потребує продовження лікування в стаціонарному відділенні КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку у зв"язку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу, а саме параноїдна шизофренія,безперервно - прогредієнтний перебіг з стабільним дефектом особи в емоційно - вольовій сфері . Даний розлад позбавляє хвору здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого остання виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї , оточуючих та неспроможна самостійно задовольняти свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її жиддєдіяльність.

Відповідно до ст. 17 Закону України " про психіатричну допомогу", особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців, представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятися до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні 3 місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації.

Враховуючи вищенаведені обставини та власне переконання, що ґрунтується на безпосередньому вивченні анамнезу та поведінки особи, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,60,39-40,212-215,279-282ЦПК України, ст. 13,14,22 Закону України «Про психіатричну допомогу», враховуючи положення правової позиції, що викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 21 від 31 жовтня 2016 року «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 ЦПК України частині пятій ст. 124, частині першій ст. 127, частині четвертій статті 129 Конституції України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 про примусове продовження лікування громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у психіатричному стаціонарі, яка зареєстрована за адресою: м. Львів Винники, вулиця Ціолковського, 11 а , задовольнити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через суд, що постановив рішення.

Суддя В. Кузь