Номер провадження: 22-ц/785/1002/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків,

встановила:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» уклало з ТОВ «Постман» Договір про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року та Додаток до нього Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» передав ТОВ «Постман» у користування транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 i TSI шасі №WV1ZZZ2KZDX129338, двигун СВZ 989527, рік виробництва 2013р., строком на 60 місяців, а відповідач ТОВ «Постман» зобов'язався прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати позивачу встановлені договором платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору.

Відповідач ОСОБА_2 виступив поручителем ТОВ «Постман» згідно умов поруки, які є невід'ємною частиною Договору про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року.

Станом на 10.07.2015 року відповідачі належним чином не виконують умови договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість у загальній сумі 76 054,08 гривень, з них: 3 368,15 гривень заборгованість зі сплати лізингових платежів; 184,44 гривень пеня; 55,34 гривень 3% річних; 2 011,85 інфляційні втрати; 528,68 гривень проценти за користування чужими коштами; 6 000,00 гривень вартість юридичних послуг; 63 105,62 гривень збитків згідно п. 12.9 Договору; 800,00 гривень відшкодування послуг стоянки.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану суму.

Справа розглянута у відсутності сторін.

Заочним рішенням суду позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман»(62458, Харківська обл.., Харківський р-н, смт. Покотилівка, вул.. Фрунзе, буд. 18, ) та з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (02152, м. Київ, пр.. ОСОБА_3, буд. 1-В, р/р № 1000 в ПАТ «Креді ОСОБА_4», МФО 300379, ) заборгованість за договором фінансового лізингу № 00007503 від 21.05.2013 року в сумі 76 054,08 гривень, з них: 3 368,15 гривень заборгованість зі сплати лізингових платежів; 184,44 гривень пеня; 55,34 гривень 3% річних; 2 011,85 інфляційні втрати; 528,68 гривень проценти за користування чужими коштами; 6 000,00 гривень вартість юридичних послуг; 63 105,62 гривень збитків згідно п. 12.9 Договору; 800,00 гривень відшкодування послуг стоянки.

Стягнуто в рівних частках з Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман» та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» судовий збір у розмірі 760,54 гривень.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_2, в особі свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року була задоволена частково, це рішення Суворовського районного суду м. Одеси в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман» про стягнення заборгованості по лізинговим платежам скасовано та в цій частині провадження закрито.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» уклало з ТОВ «Постман» Договір про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року та Додаток до нього Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» передав ТОВ «Постман» у користування транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 TSI шасі №WV1ZZZ2KZDX129338, двигун СВZ 989527, рік виробництва 2013р., строком на 60 місяців, а відповідач ТОВ «Постман» зобов'язався прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати позивачу встановлені договором платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САР № 022311, транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 TSI шасі №WV1ZZZ2KZDX129338, двигун СВZ 989527, рік виробництва 2013р., належить ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА».

Згідно до акту прийому передачі від 31.05.2013 року, ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» передав ТОВ «Постман» транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 TSI шасі №WV1ZZZ2KZDX129338, двигун СВZ 989527, рік виробництва 2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до п. 6.1. Договору за користування автомобілем ТОВ «Постман» зобов'язується щомісяця виплачувати позивачу ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» платежі, розмір яких визначено у договорі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

ТОВ «Постман» систематично порушував умови Договору, а саме не сплачував лізингові платежі відповідно до Графіку, у звязку із чим позивач надіслав ТОВ «Постман» повідомлення-вимогу від 03.03.2015 року про повернення обєкта лізингу та розірвання Договору.

Відповідно до акту прийому передачі від 13.03.2015 року, у звязку з припиненням договору фінансового лізингу № 00007503 від 21.05.2013 ТОВ «Постман» передав ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 TSI шасі №WV1ZZZ2KZDX129338, двигун СВZ 989527, рік виробництва 2013р.

Згідно з ч. 3.ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1214 ЦК України, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до п. 8.2.1. Договору, у випадку прострочення сплати платежу до ТОВ «Постман» застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Відповідно до п. 12.9. Договору у разі розірвання Договору, а також у разі вимоги позивача про повернення обєкта лізингу, в 10-ти денний строк ТОВ «Постман» зобовязаний сплатити різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіку.

Пунктом 8.6. Договору встановлено, що будь-які збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обовязків за Договором, підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені Договором штрафні санкції.

Відповідач ОСОБА_2 виступив поручителем ТОВ «Постман» згідно умов поруки, які є невід'ємною частиною Договору про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року. Таким чином, ТОВ «Постман» та ОСОБА_2 відповідають перед ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» як солідарні боржники.

Відповідно до ч.1 ст. 553, ч.1, ч.2 ст. 554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Судом правильно було встановлено, що станом на 10.07.2015 року відповідачі ТОВ «Постман» та ОСОБА_2 встановлені договором фінансового лізингу умови не виконують, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка складає 76 054,08 гривень, з них: 3 368,15 гривень заборгованість зі сплати лізингових платежів; 184,44 гривень пеня; 55,34 гривень 3% річних; 2 011,85 інфляційні втрати; 528,68 гривень проценти за користування чужими коштами; 63 105,62 гривень збитків згідно п. 12.9 Договору; 800,00 гривень відшкодування послуг стоянки.

Колегія суддів вважає, що в цій частині суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають в цій частині задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник апелянта не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги в цій частині рішення.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, тому, що позивач пропустив однорічний строк звернення до суду з вимогою до поручителя не може бути прийнятий до уваги виходячи з наступного.

З тексту договору про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року вбачається, що строк лізингу встановлений на термін 60 місяців (а.с.11).

Згідно з Додатковою угодою до вказаного Договору №1/1 від 12.01.2015р. строк лізингу продовжений до 84 місяців (а.с.12).

На ці ж самі 84 місяців вказано і в графіку покриття витрат та платежів (а.с.13).

Відповідно до п.12 умов поруки Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (а.с.28), умови поруки залишаються чинними до повного виконання зобовязань Лізингоодержувача.

Всі ці документи були підписані апелянтом як поручителем, а тому, відповідно, він та його представник достеменно знали про вказані строки дії лізингу та поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

В справі яка розглядається за умови укладеного між сторонами договору лізингу боржник зобовязаний здійснювати певні платежі щомісячно, і кожен з цих платежів, а також в цілому виконання лізингового договору забезпечено поручителем відповідачем по справі.

Але, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що повідомлення про несплату заборгованості (чергового платежу) разом з вимогою її погасити надсилалося ОСОБА_2, як поручителю за вказаним договором.

При визначенні обовязків довірителя з точки зору чинності договору поруки в контексті вказаної ст. 559 ЦК України слід враховувати наступне.

Як зазначено в п. 12.13 додатку до договору про фінансовий лізинг № 00007503 від 21.05.2013 року, а саме в загальних комерційних умовах внутрішнього фінансового лізингу, Контракт вважається розірваним на 10 робочий день з дня надіслання письмового повідомлення Стороною на адресу іншої сторони (а.с.26).

Таке письмове повідомлення було надіслано ТОВ «Порше лізинг Україна» до ТОВ «Постман» 03.03.2015 року (а.с.37).

Таким чином, Контракт припинив свою дію 13.03.2015 року. Вказана обставина позивачем не заперечується, про що свідчить розрахунок позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Так як строк виконання основного зобовязання визначений десятиденним строком з дня розірвання Договору, а саме 13.03.2015 року, то шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України закінчується 13.09.2015 року.

Позивач звернувся до суду 29.07.2015р., тобто без пропущення строку, встановленого ЦК України, оскільки позовна заява хоча і датована 24.07.2015 роком, була здана на пошту саме 29.07.2015р. та була отримана та зареєстрована в суді лише 06.08.2015 року (а.с.1, 72). Таким чином, порука не припинилась, а тому в наявності законні підстави для стягнення грошових коштів з поручителя.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують вказані вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа в цій частині розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає.

Що стосується задоволених вимог позивача про відшкодування понесених ним витрат на оплату вартості юридичних послуг на суму 6 000 гривень, то на думку колегії суддів вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В якості обґрунтування своїх вимог про відшкодування оплати вартості юридичних послуг на суму 6 000 гривень позивач послався на те, що позивач 20.04.2015р. уклав з ТОВ «Магнуссон» Договір про надання юридичних послуг. Згідно п.1.1 Додатку №6 від 10.07.2015р. до вказаного Договору, виконавець - ТОВ «Магнуссон», зобовязався надати послуги з підготовки процесуальних документів та представництво інтересів Позивача в суді 1-ї інстанції. Вартість цих послуг, згідно до п. 2.1. Додатку №6 становить 6000 грн.

В матеріалах справи відсутні будь які письмові докази укладення 20.04.2015р. між позивачем та ТОВ «Магнуссон» Договору про надання юридичних послуг та Додатку №6 від 10.07.2015р. до вказаного Договору.

В якості доказів щодо стягнення з відповідачів оплати вартості юридичних послуг на суму 6 000 гривень позивач надав тільки копії рахунку фактури № СФ-0000073 від 13.07.2015р. та платіжного доручення №50023584 від 15.07.2015р. (а.с.49-50).

З вказаних документів вбачається, що ТОВ «Магнуссон» виставила перед позивачем рахунок за надання юридичних послуг з підготовки процесуальних документів та представництва інтересів Позивача в суді 1-ї інстанції у справах за позовом Замовника до ТОВ «Постман» за порушення 19-ти Договорів лізингу (в тому числі і спірного Договору) на загальну суму 114 000 грн., які і були перераховані позивачем на рахунок ТОВ «Магнуссон». З матеріалів справи вбачається, що позов був поданий саме представником ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» а не представником ТОВ «Магнуссон». (а.с. 2,71).

Будь якого доказу того, що представником ТОВ «Магнуссон» були підготовлені будь які документи по справі, або представник ТОВ «Магнуссон» приймав участь в будь якому судовому засіданні, позивач не надав, доказів підготовки та подання позовної заяви надано не було, так як її підписав та подав представник позивача.

Відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюються законом.

Постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та стягуючи на користь позивача 6000 грн. на відшкодування йому витрат по оплаті юридичних послуг, не обґрунтував її розмір та не перевірив чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590, мотивів з цього приводу не навів. Позивач не надав ні розрахунку з цього приводу,ні акту виконаних робіт, а суд їх не перевірив.

Таким чином висновок суду про те, що позивачем фактично були сплачені 6000 гривень, тому понесені позивачем витрати на оплату юридичних послуг підлягають відшкодуванню у розмірі саме 6000 гривень, не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини справи в частині стягнення витрат на оплату юридичних послуг, не довів обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими в цій частині, висновки районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права щодо стягнення таких витрат, у зв'язку з чим, є підстави для зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову щодо стягнення витрат на оплату юридичних послуг в повному обсязі.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а тому зміні підлягає рішення суду і в частині судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (02152, м. Київ, пр.. ОСОБА_3, буд. 1-В, р/р № 1000 в ПАТ «Креді ОСОБА_4», МФО 300379, ) заборгованість за договором фінансового лізингу № 00007503 від 21.05.2013 року в сумі 70 054,08 гривень, з них: 3 368,15 гривень заборгованість зі сплати лізингових платежів; 184,44 гривень пеня; 55,34 гривень 3% річних; 2 011,85 інфляційні втрати; 528,68 гривень проценти за користування чужими коштами; 63 105,62 гривень збитків згідно п. 12.9 Договору; 800,00 гривень відшкодування послуг стоянки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» судовий збір у розмірі 700,54 гривень.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» до Яницького Віталія Анатолійовича про стягнення витрат на оплату вартості юридичних послуг в розмірі 6000 грн. відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий ОСОБА_5

Судді ОСОБА_6

ОСОБА_7