АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/505/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що ним було видано нотаріально посвідчену довіреність на імя ОСОБА_6 щодо відчуження його особистого майна.

Під час продажу квартири 30.10.2012 року позивач випадково дізнався від державного нотаріуса Шостої одеської державної контори ОСОБА_9 про те, що 20 березня 2012 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_8, уклала з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме - споруди господарського призначення з прибудовою та підвалами за адресою бульвар Шевченка 345/1, м. Черкаси за 966 500 грн.

Вказане майно належало ОСОБА_8 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.12.2011 року.

Кошти від продажу обєкта нерухомості в сумі 966 500 грн ОСОБА_6 отримала від покупців до підписання цього договору. Підписавши вказаний договір купівлі-продажу, ОСОБА_6 підтвердила факт повного розрахунку і відсутність до покупців претензій фінансового характеру.

З дня укладення договору купівлі-продажу по день звернення до суду з позовом ОСОБА_6 не повідомила ОСОБА_8 про укладення правочину, не передала останньому кошти, отримані за відчуження майна, у сумі 966 500 грн., не надала звіту про виконання вказаних дій.

Позивач також зазначив, що з дня, коли йому стало відомо про порушення його прав, ОСОБА_6 на зв'язок не виходила, не вчинила дій щодо належного виконання свого обовязку по передачі коштів.

На підставі викладеного ОСОБА_8 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його корить суму боргу з урахуванням інфляційного збільшення та 3% річних за період з 20.03.2012 року по 26.10.2015 року, що за розрахунком позивача складає 1 809 560 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 суму основного боргу в розмірі 966 500 грн, процентів за користування грошовими коштами за період з 29.10.2012 року по 26.10.2015 року в сумі 86 746 грн 68 коп., інфляційних витрат за той самий період у сумі 621 930 грн. 00 коп., а всього 1 675 176 грн 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 6 890 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати як незаконне, необґрунтоване та таке, що ухвалене з неповним зясуванням обставин справи. Просить ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2011 року ОСОБА_8 видав довіреність на імя ОСОБА_6 (а.с. 77), що посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області за № 3547. Згідно вказаної довіреності позивач уповноважив ОСОБА_6 на замовлення та отримання усіх необхідних документів для продажу належної ОСОБА_12 споруди господарського призначення за адресою м. Черкаси, бульвар Шевченка 345/1. Серед іншого довіритель передав повіреному права на продаж від його імені вказаного нерухомого майна, а також одержувати належні йому гроші за попереднім договором та за договором купівлі-продажу зазначеного обєкта нерухомості.

Вказане майно належить ОСОБА_8 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.12.2011 року по справі №2-3016/11.

Відповідно до ст. 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно ст. 1003 ЦПК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Положеннями ст. 1006 цього Кодексу визначено обовязки повіреного. Зокрема повірений зобовязаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

30.10.2012 року під час продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу а.с. 21) позивач випадково дізнався від державного нотаріуса Шостої одеської державної контори ОСОБА_9 про те, що 20 березня 2012 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_8, уклала з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме - споруди господарського призначення з прибудовою та підвалами за адресою бульвар Шевченка 345/1 в м. Черкаси.

Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.03.2012 року (а.с. 24) підтверджується факт відчуження представником ОСОБА_8 - ОСОБА_6 споруди господарського призначення за 966 500 грн (п. 2.1 договору). Згідно того ж пункту представник продавця отримала вказану суму готівкою до підписання цього договору і підтвердила своїм підписом факт повного розрахунку за продане майно і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру.

Договір доручення є різновидом представництва інтересів довірителя, що виникає на підставі договору. Тому видана в даному випадку довіреність від 26.12.2011 року (а.с. 77) є двостороннім та консенсуальним правочином, що породжує взаємні права та обовязки довірителя та повіреного.

Застосовуючи вищенаведені правові норми, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що отримані відповідачкою за договором купівлі-продажу нерухомості, укладеного нею на підставі довіреності, грошові кошти підлягають поверненню довірителю, а грошове зобовязання ОСОБА_6 перед ОСОБА_8 не було виконано.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 509 ЦК України зобовязання виникають із договорів та інших правочинів.

Правовий аналіз положень статей 509, 1006 ЦК України дає підстави для висновку, що правовідношення між довірителем та повіреним з приводу негайної передачі грошей є грошовим зобовязанням. ОСОБА_6 отримала від покупців гроші за продане майно, але не передала їх до цього часу ОСОБА_8, що позбавило його користуватись цими коштами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що кошти за продану нерухомість були отримані позивачем до підписання договору в присутності дочки та одного з покупців є непереконливими, не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують загального висновку суджу.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами. Засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Щодо вказівки в апеляційній скарзі на те, що дружина ОСОБА_8 як співвласниця проданого майна надавала згоду на продаж нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 20.03.2012 року, то колегія суддів виходить з того, що режим спільної сумісної власності вказаного майна не був предметом доказування в першій інстанції, вона не є стороною у даному спорі і це не може бути підставою для скасування рішення суду.

Прийшовши до висновку, про наявність грошового зобовязання відповідачки, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком районного суду про застосування статті 625 ЦК України, згідно якої у разі прострочення виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора боржник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, правильно визначився з періодом нарахування інфляційних та трьох відсотків річних а наданий позивачем розрахунок заборгованості сумніву у колегії суддів не викликає. Інші альтернативні розрахунки боргу в матеріалах справи відсутні.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги про сплив позовної давності, то колегія суддів погоджується з рішенням районного суду в цій частині і бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив сам позивач, він дізнався про продаж відповідачкою нежитлового приміщення 30.10.2012 року від державного нотаріуса Шостої одеської державної контори ОСОБА_9 під час продажу квартири, надавши при цьому копію даного договору.

Враховуючи, що ОСОБА_6 за весь цей час не повідомляла позивача про продаж вказаного обєкта нерухомості, у колегії суддів немає підстав не довіряти твердженням позивача про дату, коли він дізнався про порушення своїх прав.

Додані до матеріалів справи квитанція № 2026 та Заява ОСОБА_8 від 27.12.2011 року про те, що він не заперечує проти переоформлення земельної ділянку, де розташована будівля, не можуть бути беззаперечними доказами того, що позивач знав про факт укладення повіреною ОСОБА_6 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.03.2012 року.

На підстав наведених доводів колегія суддів вважає, що районним судом правильно досліджені і оцінені всі обставини по справі, надані сторонами докази, вірно застосований закон, який регулює ці відносини і достатніх підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :