УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Чернігівської міської ради, виконавчого комітету Чернігівської міської ради, управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання ордеру недійсним, відновлення права користування квартирою за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської ради депутатів трудящих від 17 січня 1974 року № 34 «Про затвердження списків на заселення відомчого 74-квартирного житлового будинку АДРЕСА_1, побудованого управлінням внутрішніх справ за рахунок централізованих держкапвкладень» були затверджені списки на заселення вказаного відомчого житлового будинку. Згідно цього списку за № 55 було затверджено на заселення двокімнатної квартири № 53 у вказаному будинку ОСОБА_4 та його родиною. 23 січня 1974 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_4 було видано ордер на право зайняття ними та їх дочкою - ОСОБА_9 вказаної квартири. Після отримання ордеру вони заселилися до цієї квартири та проживали там постійно до 1976 року. 30 квітня 1976 року вони у зв'язку з направленням на роботу в район Крайньої Півночі, а саме до м. Петропавловськ-Камчатського вибули з м. Чернігова та виписалися з квартири. Рішенням виконавчого комітету Новозаводської районної ради депутатів трудящих м. Чернігова від 13 вересня 1976 року міським відділом комунального господарства виконавчого комітету Чернігівської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_4 було видано охоронне свідоцтво (бронь) на зазначену квартиру. Відповідно до цього свідоцтва за ОСОБА_4 вказана квартира зберігалась за ним та його сім'єю на час його виїзду в район Крайньої Півночі на весь період несення служби. Проте рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 18 грудня 2006 року № 321 «Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів, затвердження списків громадян, постановлених на облік» відповідно до 2.1 було виділено УМВС України в Чернігівській області двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та надано їй статус службової.

Відповідно до п. 10.4 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 1 від 22 січня 2007 року «Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів, затвердження списків громадян, постановлених на облік» видано ордер на вищевказану квартиру ОСОБА_6 на сім'ю з трьох осіб без зняття з квартирного обліку.

3 лютого 2007 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були зареєстровані у спірній квартирі.

Вважали, що вони не втратили право користування спірною квартирою, оскільки на час надання спірній квартирі статусу службової та видачі сім'ї ОСОБА_8 ордеру на цю квартиру право користування цим житлом належало їм на підставі ордеру та охоронного свідоцтва (броні). Крім того, їх не було визнано у встановленому законом порядку такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, договір найму квартири розірваний з ними не було.

Ураховуючи наведене, позивачі просили визнати недійсним ордер від 31 січня 2007 року № 190, виданий виконавчим комітетом Чернігівської міської ради ОСОБА_6 з сім'єю на трьох осіб на квартиру АДРЕСА_1; відновити їх право на користування вищевказаною квартирою.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 1 червня 2016 року рішення районного суду змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання як на одну з підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернення до суду після спливу строку, передбаченого ч. 2 ст. 59 ЖК УРСР. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди (апеляційний суд лише змінив мотивувальну частину рішення суду в частині посилання на пропуск строку звернення до суду) на підставі доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що протягом шести місяців після закінчення строку дії броні ОСОБА_4 та члени його сім'ї не повернулись до заброньованого житлового приміщення, тому відповідно до вимог ст. 76 ЖК УРСР договір найму спірного житлового рішення було розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2015 року, що набрало законної сили, що є преюдиційною обставиною для цієї справи (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Отже, позивачі втратили право на користування спірною квартирою, а, відтак, їх права на користування квартирою не є порушеними з огляду на відсутність такого права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Закропивний

С.П. Штелик