АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 29 листопада 2003 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою, від якого вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, за час перебування з відповідачкою у шлюбі, ними було набуто майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка була отримана відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2008 року, згідно якого вказана квартира належить відповідачу ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності та їм кожній належить по 1/2 частині цієї квартири.

Вважає, що ця квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута вона була саме під час шлюбу, а тому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину цієї квартири.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпроптеровська від 08 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено та ухвалено: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_3 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення цим вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1, яка була отримана відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була набута сторонами під час їх шлюбу, а тому відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 СК України це майно підлягає поділу.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 29 листопада 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, під час якого у них народилася донька-Сиромкіна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12). А відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 43).

Крім того, встановлено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 24 березня 2008 року було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, а згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19001533 від 29 травня 2008 року вказана квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частині кожній (а.с. 9, 10).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, що також передбачено ст.ст. 367, 368 ЦК України.

На зазначено звернуто увагу і в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, в якому зазнчено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

А згідно із вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогамипозивач зазначав що спірна квартири була набута подружжям під час шлюбу із відповідачем, а тому вона має бути поділена між ними.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, спірна квартира була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 24 березня 2008 року було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ця квартира належить відповідачу ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожній.

Так, Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, одержана громадянином під час шлюбу (у листопаді 2008 року) у власність на підставі Закону України «Про приватизацію житлового фонду» шляхом приватизації квартири є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя (постанови від 15 лютого 2012 року N 6-98цс11, від 22 лютого 2012 року N 6-99цс11).

За таких обставин колегія суддів вважає, що спірна квартира в даному випадку не може бути обєктом спільної власності подружжя.

Проте суд першої інстанції на ці обставини взагалі уваги не звернув.

За таких обставин позовні вимоги є безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_6