Справа № 473/158/17
"27" лютого 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,
за участю: позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення в якому вказувала, що вона є власником 1/4 частки житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, яку вона набула в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5.
Інші 3/4 частки вказаного будинку з цієї ж підстави набуті її сестрою ОСОБА_3, яка без узгодження з іншим співвласником за усною угодою продала будинок, що знаходиться в спільній власності, ОСОБА_6, яка в свою чергу без згоди позивачки лише за згодою ОСОБА_3 вселила в житлове приміщення свою матір відповідачку по справі.
Оскільки ОСОБА_4 вселилася до житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області з порушенням встановленого законом порядку, що створює ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю, а тому остання просила усунути перешкоди шляхом виселення відповідачки з належного їй житла.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, судом належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила.
Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що ОСОБА_4 на законних підставах придбала будинок та вселилася до нього, на час розгляду справи проживає в ньому разом з шістьма неповнолітніми онуками, а тому підстави для її виселення відсутні.
Також вказувала на те, що ОСОБА_1 не має права на частку в спадковому будинку, оскільки не приймала участі у догляді та похованні спадкодавця, взагалі не цікавилася будинком та пропустила передбачений законом трирічний строк на звернення з позовом до суду з метою захисту свого права (позовну давність).
Суд вважає за необхідне провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечують проти такого порядку вирішення справи.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частки житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, яку вона набула в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 (а.с. 5-6).
Інші 3/4 частки вказаного будинку з цієї ж підстави набуті її сестрою ОСОБА_3 (а.с. 52-53).
З пояснень ОСОБА_3 також встановлено, що в 2013 році остання за усною угодою продала будинок ОСОБА_6 про що було складено письмову розписку. В належній формі сторони договір не оформили.
Після укладення угоди ОСОБА_3 надала згоду на вселення, проживання в будинку ОСОБА_4 та надала їй право на користування житлом в повному обсязі.
19 вересня 2014 року відповідачка зі згоди ОСОБА_3 була зареєстрована в будинку (а.с. 20, 23, 36, 60).
З пояснень ОСОБА_1, ОСОБА_3 та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 23) вбачається, що укладення угоди та вселення відповідачки відбувалися без доведення до відома та отримання згоди позивачки, як співвласника майна.
В зв'язку з цим ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися належним їй житловим приміщенням, тобто в повному обсязі здійснювати права власника житла.
Аналізуючи виоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, суд виходить з наступного.
1) Згідно ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зокрема власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном незалежно від місця його проживання та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-3, 7 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України).
Особливим видом права власності є право спільної часткової власності - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у цьому праві.
З положень ч.ч. 1-2 ст. 358 ЦК України вбачається, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками виключно за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).
Аналогічно, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В разі ж порушення його права власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
2) Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
З положень ст. 157 ЖК України вбачається можливість застосування до правовідносин щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду положень ст. 116 ЖК України.
Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення проводиться в судовому порядку.
Як зазначив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
При цьому суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 щодо того, що:
?позивачка не має право на частку житлового будинку та не є його співвласником - оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи (а.с. 5-6);
?відповідачка на законних підставах придбала будинок та вселилася до нього з дотриманням встановленого порядку оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження та спростовані в судовому засіданні, зокрема й поясненнями осіб, які беруть участь в справі;
?в будинку зареєстровані та проживають неповнолітні особи (онуки відповідачки), які мають право на користування житлом оскільки такі доводи в судовому засіданні були спростовані самою ОСОБА_3, а також письмовими доказами (а.с. 60).
Також є безпідставним твердження про те, що позивачка пропустила передбачений законом строк для звернення до суду (позовну давність) в зв'язку з наступним.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав лише в 2015 році.
В той же час загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України).
При цьому згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, проте такої заяви від жодної зі сторін не надходило.
Решта обставин, на які посилалася ОСОБА_3, правового значення для вирішення спору не мають.
За встановлених обставин, виходячи з того, що ОСОБА_3 розпорядилася спільним майном та вселила ОСОБА_4 без доведення до відома та отримання згоди позивачки, як співвласника майна, тобто вселення відбулося з порушенням встановленого законом порядку, що створює ОСОБА_1 перешкоди в користуванні своєю власністю, а тому позов підлягає задоволенню, а відповідачка виселенню без надання їй іншого житлового приміщення.
В силу вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь держави також підлягають стягненню 640 грн. судового збору.
Керуючись ст.ст. 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 226, 228, 233 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задовольнити повністю.
Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з належного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності житлового будинку №156 по вулиці Центральній (раніше вул. Леніна) в селі Таборівка Вознесенського району Миколаївської області без надання іншого житлового приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачки, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання нею копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Вуїв