У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 лютого 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що вона є власником будинку АДРЕСА_1, який успадкувала після смерті матері - ОСОБА_8 Посилаючись на те, що в будинку зареєстрований, але не проживає її рідний брат ОСОБА_7, що створює перешкоди у здійсненні нею права власності, просила суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірному будинку понад рік без поважних причин, а також вважав, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 була мати сторін - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2015 року власником спірного житлового будинку є позивач. За інформацією Матюшівської сільської ради від 05 жовтня 2015 року № 02-141/225 відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку з 04 листопада 2010 року як член сім'ї колишнього власника. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач звернулася до суду з позовом про захист порушеного права на підставі ст. ст. 346, 383, 391 ЦПК України шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки його житлові права припинилися після смерті колишнього власника - ОСОБА_8 (членом сім'ї якої він був). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Як роз'яснено у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист прав власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, про їх права та обов'язки, та дійшовши висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, не врахував, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11). Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час розгляду справи суду необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникли між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла, і застосувати закон, який підлягає застосуванню, оскільки без з'ясування фактичних обставин висновок про обрання позивачем неналежного способу захисту є передчасним. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк