Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/1246/15 Головуючий у 1 інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/778/451/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Спас О.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним та за зустрічним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про визнання договору оренди землі дійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ "Зоря" звернулось до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, скасування його реєстрації та проведення реєстрації іншого договору оренди

В уточненій в ході розгляду справи позовній заяві позивач вказує, що 05.09.2014 року він уклав зі ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки площею 6,7300 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0062, терміном на 5 років. 31.12.2014р. йому було відмовлено в реєстрації цього договору оренди, так як на вказану ділянку вже зареєстровано право оренди землі на підставі укладеного 03.11.2014 року між відповідачами ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору оренди. У звязку із тим, що договір між ТОВ «Зоря» і ОСОБА_4 укладений раніше, ним узгоджені всі істотні умови, сторони фактично почали його виконувати, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 03.11.2014р., укладений між відповідачами.

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись з зустрічною позовною заявою про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 03.11.2014р. між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2, в якому зазначено, що договір оренди спірної земельної ділянки ОСОБА_4 з ТОВ «Зоря» ніколи не укладав, чому в графі «орендодавець» стоїть його підпис - йому не відомо. У звязку з чим позивачі за зустрічним позовом вважають, що, оскільки укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір зареєстрований відповідно до чинного законодавства України, то саме він набрав чинності. Просили суд визнати укладений між ними договір оренди дійсним, відмовивши в первісному позові ТОВ «Зоря».

Ухвалою суду від 22.04.2015 року вказані позови обєднані в одне провадження (а.с. 45).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року позов ТОВ «Зоря» до ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 листопада 2014 року, підписаний між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0062, терміном на 10 років, який був зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції 12.11.2014, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - індексний номер 29380033.

У задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ТОВ «Зоря» про визнання договору дійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Зоря».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зоря" та ОСОБА_6»ю Григорівною, матір'ю ОСОБА_4, укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № 356, відповідно до якого позивачу була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 6,7300 га (рілля), що знаходиться на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області ( Т. 1 а.с. 69-70).

Пунктом 8 цього договору передбачено, що цей договір укладено на 5 років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культури згідно з проектом землеустрою). Згідно з п. 43 цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Пунктом 9 вказаного договору розмір орендної плати визначено у грошовій формі у сумі 2 100 грн. на рік, в тому числі прибутковий податок 15% (а.с. 67-68).

Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області, відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, який діяв на момент укладення вищевказаного договору, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 грудня 2012 року за № 02900 (Т. 1 а.с. 70 зворот).

Протягом строку дії договору ТОВ "Зоря" виконувало свої зобов'язання зі сплати орендної плати, що не оспорювалося сторонами у судовому засіданні суду першої інстанції ( Т. 1 а.с. 73-79, 81).

Після смерті власника земельної ділянки ОСОБА_6 у травні 2014р. відповідач ОСОБА_4 набув право власності на вказану земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину, що визнано сторонами у судовому засіданні, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

По закінченню виробничого сільськогосподарського циклу ОСОБА_6 уклав з ТОВ "Зоря" договір оренди успадкованої земельної ділянки на такий же строк, про що сторони підписали відповідний договір оренди від 5 вересня 2014 року. За п. 9 договору орендна плата становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 3 948,05 грн. (Т. 1 а.с.9-10). Але в п. 13 договору передбачено, що орендна плат може бути видана повністю або частково сільськогосподарською продукцією або у відробітковій формі.

На виконання умов договору 30 жовтня 2014 року орендар видав ОСОБА_4 натуроплату у вигляді 2 тон кукурудзи на суму 1460 грн., 400 кг соняшника на суму 1 200 (Т. 1 а.с. 80, 82).

03 листопада 2014 року ОСОБА_4 уклав з ФОП ОСОБА_2 договір оренди тієї ж земельної ділянки строком на десять років, в п. 9 якого розмір орендної плати визначено 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 3 948,05 грн., який зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.11.2014 р. за № 7609244 (Т. 1 а.с.40-42).

30 грудня 2014 року ТОВ "Зоря" передало договір оренди від 5 вересня 2014 року державному реєстратору для проведення державної реєстрації, проте рішенням від 31 грудня 2014 року № 18499941 орендарю відмовлено у державній реєстрації, оскільки вказана земельна ділянка вже знаходиться в оренді (Т. 1 а.с.13).

18 березня 2015 року ТОВ "Зоря" отримало листа від ФОП ОСОБА_2, в якому останній повідомив позивача про укладання у 2014 році двох договорів оренди зі ОСОБА_4, в тому числі і щодо спірної земельної ділянки, і попередив про наслідки порушення прав нового орендаря ( Т. 1 а.с. 11).

Задовольняючи позов ТОВ "Зоря", суд першої інстанції виходив з того, що договором оренди, укладеним відповідачами 03 листопада 2014 року, були порушені права позивача як землекористувача за раніше укладеним договором оренди від 05.09.2014р., яким сторони узгодили всі істотні умови та фактично почали його виконувати.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду встановленій формі.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ "Зоря" зазначило, що 05 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 укладено новий договір оренди щодо спірної земельної ділянки строком на 5 років, у державній реєстрації якого було відмолено у зв'язку з тим, що заявлене право оренди вже зареєстроване, а тому порушене право позивача за первісним позовом підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору оренди від 03 листопада 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Разом з тим, право користування земельною ділянкою підлягає захисту поряд з правом власності.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

За таких обставин, договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення сторонами усіх істотних умов та його підписання, а не з дати держаної реєстрації.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, права ТОВ "Зоря" порушено, оскільки земельна ділянка, яка передана йому в оренду раніше і право користування якою він набув на законних підставах, передана в оренду іншій особі.

Таким чином, ТОВ "Зоря" має право заявити вимогу про визнання оспорюваного договору оренди від 03 листопада 2014 року недійсним, оскільки цим правочином порушено його права та законні інтереси.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фактично орендні відносини між відповідачами склалися ще з 30 травня 2014 року, що підтверджується відповідним письмовим договором оренди, також не відповідають фактичним обставинам справи.

Як встановлено судом і підтверджується відповідними письмовими доказами, в зазначений період часу спірна земельна ділянка перебувала в оренді ТОВ "Зоря" за договором оренди від 20 травня 2009 року, укладеним з попереднім землевласником ОСОБА_6 строком на п'ять років з урахуванням ротації культур. Станом на 30 травня 2014 року зі спірної земельної ділянки врожай ще не був зібраний, земельна ділянка залишалася у фактичному користуванні орендаря ТОВ "Зоря", а тому не могла бути передана в оренду ФОП ОСОБА_2

Крім того, станом на 30 травня 2014р. договір оренди від 20 травня 2009р. не припинився, а був чинним, оскільки строк його дії почався з дати реєстрації 28 грудня 2012р., а не з дати підписання як вважає апелянт.

Саме до таких правових висновків дійшов ВСУ у постанові від 18 січня 2017р. у справі № 532/129/16ц.

На підтвердження цьому свідчить також накладна про сплату ТОВ «Зоря» та отриман-ня ОСОБА_4 як спадкоємцем земельної ділянки, який набув із прийняттям спадщини права орендодавця замість померлої матері ОСОБА_6, орендної плати у липні 2014р. за договором оренди, укладеним його матір»ю, у вигляді 8 тон пшениці на суму 5 840 грн. ( Т. 1 а.с. 51).

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не мав волевиявлення на укладення договору оренди з ТОВ «Зоря», а договір підписав випадково, підписуючи документи на отримання орендної плати, є неспроможними з огляду на те, що жодним доказом не підтверджені, та і сам ОСОБА_4 не спростовував їх, навіть не подавши апеляційної скарги на ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яким визнані його правовідносини з орендарем ТОВ «Зоря».

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про задоволення первісного позову.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія не вбачає, у зв»язку з чим відхиляє апеляційну скаргу як необґрунтовано у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України та залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_7