Справа № 376/1790/16-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/1352/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 4 01.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів - Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давностю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у вересні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦПК України на 2/3 частини квартири за АДРЕСА_1. посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1993 року, виданого радгоспом «Сквирський», вона та двоє її синів ОСОБА_6 ОСОБА_7 є співвласниками зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_6 з 1999 року, а відповідач ОСОБА_7 з 2002 року, у зв'язку з одруженням, у спірній квартирі не проживають, не сплачують за комунальні послуги, не проводять поточні та капітальні ремонти тощо.

Фактично з 2002 року вона одноосібно проживає у спірній квартирі, за власний рахунок здійснює її утримання, оплату комунальних послуг, ремонт, тобто добросовісно, відкрито та безперервно користується квартирою понад 10 років, що на її думку є підставою для задоволення позову.

Рішенням сквирського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, задовольнивши позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, зокрема, що судом першої інстанції не врахована пасивна поведінка відповідачів по справі щодо спірного майна, відсутність претензій чи вимог про повернення майна, а також втрата інтересу, що свідчить про відмову від права власності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_5 та її діти: ОСОБА_6, ОСОБА_7 набули у спільну сумісну власність житлову квартиру за АДРЕСА_1, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.12.1993 року радгоспом «Сквирський», яке міститься в матеріалах справи. (а.с. 8)

ОСОБА_6 зареєстрований у спірній житловій квартирі з 01.03.1996 року, а ОСОБА_7 з 23.02.1994 року.

Відповідачі більше 10 років не проживають у спірній житловій квартирі у зв'язку із сімейними обставинами, а всією квартирою на власний розсуд користується позивач, що не заперечується сторонами по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі, про що позивачу було достеменно відомо, що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача ознак добросовісного володіння майном, які є необхідними для набуття особою права власності на об'єкт нерухомості за ст. 344 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до вимог ст. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири та кожен з них має право на володіння, користування та розпорядження належними їм частками. Визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне майно за набувальною давністю фактично позбавить відповідачів права власності на належні їм частки у квартирі.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю ОСОБА_2 зазначає, що відповідачі фактично відмовилися від належних їм часток у квартирі. Однак, з наданих відповідачами письмових пояснень вбачається, що вони заперечують проти визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку ст. 344 ЦК України, що спростовує доводи позивача в цій частині.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та в межах доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивачем не доведено факту добросовісного володіння спірною квартирою.

Колегія суддів також роз'яснює, що допущення судом першої інстанції описки у рішенні не є підставою для скасування рішення суду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 219 ЦПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: