АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргу спільно сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №761/42457/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/5535/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 про визнання боргу спільною сумісною власністю.

У листопаді 2016 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту до вирішення питання по суті в справі за позовом ОСОБА_5. до ОСОБА_6 про визнання боргу спільною сумісною власністю.

Заяву обґрунтовував ти, що позивач перебуваючи у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_7 в борг 800000 доларів США строком на 3 роки без нарахування процентів.

25 липня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 10 березня 2011 року у розмірі 19353790, 56 грн.

Між позивачем та відповідачем тривалий час ведуться судові спори стосовно поділу спільного майна подружжя та визнання договорів купівлі-продажу автомобілів, які відповідач відчужила спільне майно без згоди позивача.

З моменту виникнення спору ОСОБА_3 вже відчужила дві квартири та два автомобіля: автомобіль Bentley continental GT, 2012 року випуску та автомобіль Mercedes-Benz CL 550, 2009 року випуску.

Тому позивач просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1, яке перебуває у власності ОСОБА_3

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 про забезпечення позову -відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1, яке перебуває у власності ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що оскільки відповідач інших засобів для існування, окрім як продаж належного їй майна не має, сума сумісного боргу дуже велика, то ОСОБА_3 спробує відчужити належну їй земельну ділянку або шляхом укладання реального договору купівлі-продажу, або шляхом укладання удаваного договору купівлі-продажу своєму дядькові, ОСОБА_9, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 вже відчужила дві квартири та два автомобіля: автомобіль Bentley continental GT, 2012 року випуску та автомобіль Mercedes-Benz CL 550, 2009 року випуску.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи за адресами, зазначеними в матеріалах справи, забезпечивши сторонам можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.305 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено реальної небезпеки, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 3 ст. 151 ЦГІК України, також вважав, що вимоги заяви про забезпечення позову є передчасними по відношенню до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову на будь-якій стадії процесу, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, (суд, суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Слід зазначити, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся з позовом про визнання боргу спільною сумісною власністю.

Враховуючи, те що між сторонами виник спір, який не носить майнового характеру, зокрема, ставиться питання про визнання боргу спільною сумісною власністю, без вказаного забезпечення позову не може утруднитись виконання можливого рішення суду, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка належить відповідачу.

Колегія суддів, вважає, що доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та не впливає на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись, колегія суддів, Керуючись ст. 218, ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: