АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Величко Т.О.
№ 22-ц/796/2816/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 759/7050/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», ОСОБА_2, в якому просили визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1, у зв'язку з не проживанням без поважних причин понад встановленого шестимісячного строку.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому просила:

визнати за неюправо користування житловим прміщенням - квартирою АДРЕСА_1;

зобов'язати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням та усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов.

Вказувала, що вона спірну квартиру залишила не за власнею волею, а з поважних причин, оскільки вона на той момент була малолітньою особою і не мала власного права на обрання місця проживання, однак вона ніколи не відмовлялася від вказаної квартири, так як іншого житла не має.

В подальшову між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідачі змінили замки на вхідних дверях спірної квартири та не допускають ОСОБА_1 до квартири.

Зазначала, що доказів того, що вона без поважних причин залишила місце свого проживання та протягом останніх шести місяців підряд без поважних причин, по місцю своєї реєстрації не проживала позивачами за первісним позовом до суду не надано.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, а зустрічний позов ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення задовольнити.

Вказував на те, що предметом судового спору є право користування квартирою АДРЕСА_1, вказана квартира не приватизована, а позивачі прагнуть визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою для того, щоб остання не брала участі у її приватизації.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки доказамне проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі понад встановлені законодавством строки, а саме акту про не проживання відповідача. Даний акт міститься в матеріалах справи, на акті відсутня дата його складання, тобто не можна визначити коли він був складений і коли проводилося обстеження квартири. Такі акти повинні складатися по факту обстеження, тобто що на час обстеження особа відсутня в квартирі, а не як зазначено а акті, що відповідач з 1999 року у спірній квартирі не проживає.

Звертав увагу на те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача, іншого житла у неї немає. У разі зняття останньої з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, відповідач фактично залишиться на вулиці.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1, її представник та представник третьої особи ОСОБА_2 доводи апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили їх відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи буланалежним чином повідомлена, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи первісний позов та визнаючи ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З архівного витягу із рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.10.1981 року №1745 «Про надання житлової площі громадянам, які проживають в будинках, що підлягають знесенню за планом реконструкції міста Києва» вбачається, що ОСОБА_5 та сім'ї з трьох осіб надано жилу площу, а саме: квартиру АДРЕСА_1, площею 26,3 кв.м в будинку на п'ятнадцятому поверсі.

Відповідно до довідки форми №3 від 31.08.2016 року, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу» м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 з 18.02.1982 року, ОСОБА_4 з 27.11.1990 року, ОСОБА_1 з 22.05.1997 року, ОСОБА_6 з 22.03.2005 року. Власником особового рахунку на цю житлову площу є ОСОБА_5

Вказана квартира перебуває у комунальній власності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з часу народження і по день звернення позивачів до суду з даним позовом у квартирі АДРЕСА_1 не проживала.

Позивачами на підтвердження своїх доводів відповідно до ст.10, 60 ЦПК України були надані акти від 12.08.2016 року та від 16.09.2016 року з яких вбачається, що на момент проведення перевірки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі не знаходилась. Зі слів сусідів ОСОБА_1 зареєстрована у вказаній квартирі, але не проживає з 1999 року.

Факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців також підтверджується показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які пояснили, що вони ніколи не бачили, щоб відповідач ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі, її речей не бачили.

Вищевказані докази є належними та допустимими в розумінні ст.ст.57, 58 ЦПК України.

А тому є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, що було доведено позивачами за первісним позовом.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення до житлового приміщення, оскільки ОСОБА_1 відповідно до ст.10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що вона користувалася спірною квартирою з часу її народження разом з батьками або одним із них, та не доведено, що остання з поважних причин не проживала у квартирі АДРЕСА_1.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона залишила спірну квартиру не за власнею волею, а з поважних причин, так як на той момент була малолітньою особою і не мала власного права на обрання місця проживання колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надано до суду доказів того, що по досягненню чотирнадцятирічного віку нею вчинялися будь-які дії щодо проживання у спірній квартирі разом зі своїм батьком.

Доводи представника третьої особи ОСОБА_2 про те, що зустрічний позов відповідача про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення до житлового приміщення підлягає задоволенню так як в суді першої інстанції встановлено, що позивачі чинили відповідачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житлом та не пускали її до квартири, що також підтверджується зверненнями відповідача до Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві не заслуговують на увагу, оскільки звернення ОСОБА_1 до органів поліції були вже після звернення позивачів до суду з даним позовом.

Доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши відповідні правовідносини та застосувавши норми, які регулюють дані правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та представника третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: