АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4032/17 Справа № 200/8288/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Женеску Е. В. Доповідач - Пономарь З.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретарі Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 15 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання звільнення неправильним, про визнання звільненим, про зобов'язання зарахування стажу проходження служби, про зобов'язання здійснити розрахунок грошового забезпечення, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позову ОСОБА_2 звернувся до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області з позовом, в останній редакції якого просив визнати неправильним його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, визнати його звільненим на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, зобов'язати Головне управління зарахувати період вимушеного прогулу з 02.07.2013р. до стажу проходження служби на посаді начальника 18-ї професійної пожежної частини, зобов'язати відповідачів провести розрахунок та нарахувати грошове забезпечення за час вимушеного невиконання службових обов'язків до часу ухвалення рішення суду, стягнути з Головного управління 20 000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бабушкінського райсуду м.Дніпропетровськ від 15.03.2017р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане рішення суду, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

За відомостями трудової книжки ОСОБА_2 з 10.07.2012р. перебував на посаді начальника 18 професійної пожежної частини Головного територіального управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області (а.с.11,12,139,140 т.1).

Наказом заступника міністра Міністерства з надзвичайних ситуацій України від 29.05.2013р. №223, зокрема вирішено ліквідувати 18 професійну пожежну частину Головного територіального управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області (а.с.128,129 т.1). Наказом заступника міністра Міністерства з надзвичайних ситуацій України від 14.06.2013р. вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади начальника 18 професійної пожежної частини на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.43-47,141 т.1). Наказом першого заступника начальника Головного територіального управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області від 01.07.2013р. ОСОБА_2 звільнено з посади начальника 18 професійної пожежної частини з 02.07.2013р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.142 т.1).

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.40, ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно акту від 12.06.2013р. начальник 18 професійної пожежної частини Головного територіального управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області ОСОБА_2 відмовився підписати відомість про ознайомлення з наказом заступника міністра Міністерства з надзвичайних ситуацій України від 29.05.2013р. №223 (а.с.141 т.1, а.с.27 т.2). Однак зазначений наказ заступника міністра від 29.05.2013р. №223 містив лише загальне рішення про ліквідацію 18 професійної пожежної частини. Наказом виконуючого обов'язки начальника 18 професійної пожежної частини від 01.06.2013р. попереджено працівників вказаної частини про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 01.08.2013р. (а.с.45,46 т.2). Між тим, доказів про персональне попередження ОСОБА_2 про наступне звільнення на підставі вказаних наказів, яке б відбулось не пізніше ніж за два місяці до звільнення з 02.07.2013р. матеріали справи не містять.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення порядку, передбаченого законом при звільненні працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

За положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно акту від 02.2013р. ОСОБА_2 відмовився від отримання трудової книжки (а.с.28 т.2), з 03.07.2013р. перебував на лікуванні, у зв'язку з чим витяг з наказу та трудова книжка йому були направлені поштою (а.с.71 т.2). За відомостями трудової книжки ОСОБА_2 з 08.08.2013р. розпочато виплату йому допомоги по безробіттю (а.с.11.12 т.1). ОСОБА_2 звернувся із заявою про поновлення передбаченого трудовим законодавством строку для звернення до суду з посиланням на те, що з моменту, коли він дізнався про звільнення до теперішнього часу він звертався зі скаргами у різні інстанції, перебував на лікуванні. На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_2 надано копії його скарг та звернень до Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, Державної територіальної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, органи прокуратури різних рівні, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Служби безпеки України у Дніпропетровській області, з яких вбачається, що починаючи з 23.07.2013р. він звертався як відносно порушень трудового законодавства та незаконного звільнення, так і відносно незадоволення отриманими відповідями на його звернення та на не притягнення винних на його думку осіб до відповідальності (а.с.14,т.1. а.с.70-77,84-138 т.2). Згідно наданого листка непрацездатності з 03 липня по 12 липня 2013 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні (а.с.8 т.1). Відповідачі категорично заперечували проти поновлення ОСОБА_2 строку звернення до суду та просили відмовити йому у позові.

Враховуючи встановлені обставини про відсутність поважності причин для поновлення ОСОБА_2 пропущеного строку звернення до суду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з вказаної підстави.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про ненадання судом першої інстанції належної оцінки наданим ним доказам про поважність причин пропуску строку звернення до суду не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до вимог ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З наданих ОСОБА_2 скарг вбачається, що після звільнення ним обрано не звернення до суду, а інший шлях - оскарження дій керівництва новоствореної державної пожежно-рятувальної частини та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області спочатку з 23.07.2013р. до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а після незадовільних для нього відповідей - до органів прокуратури та інших організацій. Посилання в апеляційній скарзі на юридичну необізнаність ОСОБА_2 суперечить змісту скарг та звернень, у яких він чітко та грамотно наводив обґрунтування та обставини порушень у сфері трудового законодавства. Крім того, навіть після наданих 17.02.2014р. прокурором роз'яснень права на звернення до суду, ОСОБА_2 продовжував скаржитись вже на зазначену відповідь прокурора та не звертався до суду ще більше трьох місяців. (а.с.77,102 т.2). Таким чином з наданих ним доказів вбачається відсутність будь-яких перешкод для його звернення до суду у передбачений законом строк. Більш того, хоча ОСОБА_2 тривалий час і скаржився на порушення його трудових прав, у заявлених до суду вимогах фактично він погодився зі своїм звільненням саме за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відновлення порушених прав та продовження роботи у системі Державної служби з надзвичайних ситуацій не бажав, а лише вимагав сплати компенсації за час його довготривалих звернень до інших органів.

Враховуючи наведене, підстав для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.