Справа № 202/6220/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 січня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.,

при секретарі - Шишляннікові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», про захист прав споживача фінансових послуг, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», у якій просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0107 від 31.08.2016 року, що був укладений між ним та відповідачем та застосувати наслідки недійсності правочину і стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь 66 619,80 грн. та 35 872,20 грн. грошових коштів перерахованих ним на розрахунковий рахунок відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» у якості авансового платежу за договором, 799,44 грн. та 430,47 грн. комісію банку за перерахування грошових коштів на користь відповідача, а всього стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 103721,91 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати по справі в розмірі 1312,84 грн., з яких 1037,23 грн. витрати по сплаті судового збору за подання позову та 275,61 грн. витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що зазначений договір № 0107 від 31.08.2016 року був укладений між ним та відповідачем із порушенням прав споживача фінансових послуг, норм законодавства України стосовно ліцензування певних видів діяльності, з недотриманням вимог щодо форми укладеного правочину і є таким, що підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Зокрема, укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, оскільки для його укладання відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності ліцензії на надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу. Укладаючи із ним оспорюваний договір відповідач умисно приховав той факт, що даний вид послуг відносить відноситься до видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, чим порушив його право на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послугу, що надавалась за оспорюваним договором та про її виконавця.

Окрім того, при укладанні договору не дотримано вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскорюваний договір містити несправедливі умови та був укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки відповідач ввів його в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як специфікація, договір не містить специфікації по предмету лізингу, його основних характеристик, ціни та способу розрахунку, ціни на предмет договору фінансового лізингу.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у позовній заяві обставини. Судове засідання 10.01.2017 року представник позивача просив проводити без його участі та участі позивача та позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, завчасно, у письмовій формі сповістив суд про неявку та можливість розгляду справи за його відсутності. Надіслав до суду письмові заперечення у яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зауважуючи на повній необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 31 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 0107. Предметом даного договору є транспортний засіб KIA CEED, ціна товару 19634.48 дол. США.

Як засвідчено квитанціями ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» позивач сплатив відповідачу суми 66619,80 грн. та 35872,20 грн. на виконання оспорюваного договору, а також сплатив комісії за послуги банку в сумі 799,44 грн. та 430,47 грн. Квитанції долучені до матеріалів справи у копіях, але їхні оригінали були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із листом-повідомленням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 15.12.2016 року № 10270/16-9 ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» внесено до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та видано довідку про взяття на облік юридичної особи від 21.04.2016 року серії ФЛ № 564 з правом надання послуги з фінансового лізингу. Ліцензії Нацкомфінпослуг з надання фінансових послуг ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не отримувало.

На момент розгляду справи в суді відповідач не представив ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України.

Оцінивши представлені докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

У вищезазначеному договорі фінансового лізингу (п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінністатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Отже, враховуючи, що договір фінансового лізингу між позивачем та відповідачем було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, не було посвідчено нотаріально, що узгоджується з висновком Верхового Суду України викладеним в постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, договір містить несправедливі умови, а тому суд доходить обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача, з якого слід стягнути на користь позивача лише 1037,23 грн. сплаченого судового збору за предявлення позовної заяви. 275,60 грн., що були сплачені позивачем за предявлення заяви про забезпечення позову не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача через те, що заяву про забезпечення позову було розглянуто та у її задоволенні було відмовлено, а тому ці судові витрати відносяться на рахунок позивача у справі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0107 від 31.08.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 кошти сплачені ним за договором фінансово лізингу № 0107 від 31.08.2016 року в загальному розмірі 102492 (сто дві тисячі чотириста девяносто дві) грн. 00 коп., та 1229 (одну тисячу двісті двадцять дев'ять) грн. 91 коп. витрат на сплату комісії.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 1037,23 грн. судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук