АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за порушення зобов'язання,

в с т а н о в и л а :

у липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з останньої на свою користь неустойку у розмірі 670 500 грн. за період з 04.02.2016 року по 28.11.2016 року включно.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року з відповідачки на його користь було стягнуто кошти у розмірі 45 000 грн. за договором про надання правової допомоги та неустойку у розмірі 10 000 грн., проте до цього часу судове рішення відповідачкою не виконано.

Справа № 754/9431/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/2057/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме суд не врахував, що предметом позову було стягнення неустойки за порушення зобов'язання по договору про надання послуг та на ці правовідносини розповсюджуються положення статей 549, 611 ЦК України. Суд безпідставно послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-113цс14, де мова йде виключно про правовідносини врегульовані ст. 625 ЦК України, а не про стягнення неустойки.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язався надати правову допомогу та у судовому порядку вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 та виселення з неї ОСОБА_6

Відповідачка зобов'язувалась протягом 20 днів після набрання законної сили рішенням суду про визнання за нею права власності на спадкове майно виплатити позивачу грошову винагороду у розмірі 5 % від суми позову.

Цим договором передбачено, що штрафні санкції складають 5 % від суми гонорару за кожний день прострочки.

12.09.2014 року ОСОБА_2 оформила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси в усіх державних органах.

Після набрання судовим рішенням законної сили відповідачка відмовилася сплатити позивачу кошти за надані послуги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 45 000 грн. як вартість послуг за договором та 10 000 грн. неустойки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення неустойки, оскільки її розмір визначено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_1 у листопаді 2015 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про стягнення з останньої суми наданих послуг та пені у зв`язку з тим, що вона не виконала зобов`язань за договором про надання правової допомоги. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року на користь позивача було стягнуто 45 000 грн. як вартість послуг за договором та 10 000 грн. неустойки. При цьому позивач просив стягнути пеню у розмірі 148 500 грн., проте судом розмір пені було визначено у 10 000 грн.

Позивач зазначає, що рішення суду не виконане, а тому за період з 04.02.2016 року по 29.11.2016 року пеня у розмірі 670 500 грн. підлягає стягненню з відповідачки.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції правильно виходив з того, що такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки обсяг зобов`язань відповідачки перед позивачем, у тому числі і розмір неустойки, за договором про надання послуг від 11.09.2014 року було визначено судом при ухваленні рішення 04.02.2016 року.

Про причини невиконання цього рішення позивач не зазначив, доказів про те, що не виконання рішення суду відбулося з вини відповідачки не надав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ.

На думку колегії суддів суд першої інстанції правильно ухвалив рішення керуючись зазначеним принципом.

Доводи позивача про те, що суд мав застосувати праву позицію Верховного Суду України, викладену у постанові щодо кредитних правовідносин колегія суддів не приймає до уваги, оскільки між сторонами такі правовідносини відсутні.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді