печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гладун Х.А.

при секретарі - Василевській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні, усунення перешкод у користуванні квартирою, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання об'єктом права спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, а також про усунення перешкод у здійсненні неї права користування вказаною квартирою шляхом зобов'язання ОСОБА_2 передати їй ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні квартирою як об'єктом права спільної власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти.

Протокольною ухвалою суду від 21.06.2016 р. до спільного розгляду прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, в якому ОСОБА_2 просить визнати за ним право приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірна квартира хоча і набута сторонами в період шлюбу однак за кошти, які належали йому особисто.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник доводи основної позовної заяви підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подав заяву про відкладення розгляду справи за станом здоров'я на підтвердження чого до матеріалів справи долучив направлення на планову госпіталізацію від 22.02.2017 р.

Суд при вирішенні питання про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_2 приймає до уваги наступні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Практика Європейського суду з прав людини (рішення у справі Федорова проти України від 12.05.2011 р., рішення у справі Воловик проти України від 24.02.2011 р., рішення у справі Ревунець проти України від 17.02.2011 р., рішення у справі Рудніченко проти України від 11.07.2013 р., рішення у справі Кирилюк проти України від 06.10.2011 р.) зазначає про те, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Крім того, Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративне правопорушення» наводить аналогічні твердження і крім іншого зазначає, що оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов'язків, існування випадків зловживання процесуальними правами, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи саме за клопотаннями ОСОБА_2 в зв'язку з оголошенням ним в судовому засіданні наміру укласти угоду з фахівцем у галузі права, з метою забезпечення його права на правову допомогу, та через його стан здоров'я розгляд справи відкладався 05.02.2016 р., 21.06.2016 р., 02.08.2016 р., 08.11.2016 р., 26.01.2017 р., 01.02.2017 р.

Разом з тим, починаючи з 15.12.2015 р. ОСОБА_2, будучи достовірно обізнаним про відкриття провадження у даній справі мав достатньо часу та можливостей укласти угоду з фахівцем у галузі права. При цьому, отримання ним направлень на періодичні госпіталізації напередодні судових засідань та відсутність належних та допустимих доказів саме про таку госпіталізацію, суд розцінює як неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_2, спрямовану на затягування розгляду справи, строк розгляду якої вийшов за межі розумного, через зловживання ОСОБА_2 своїми процесуальними правами.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 22.11.1995 р. між сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2015 р., що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Також вказаним рішенням встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з жовтня 2011 р., з даного часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Також судовим розглядом встановлено, що 15.12.1997 р., тобто в період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.1997 р. на ім'я ОСОБА_2 придбана квартири АДРЕСА_1. що підтверджується довідкою КМБТІ від 06.04.2016 р. КВ-2016 № 13216.

Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За правилами ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 60 СК України, чинного з 01.01.2004 р., визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 в період шлюбу, а саме березень 1990 р. - березень 1997 р. працювала на посаді економіста «Укрзалізничпостач», отримувала заробітну плату та мала певні власні накопичення. Крім того, як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири 27.12.1994 р. ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 10000000 крб. Згідно доводів ОСОБА_1, які ОСОБА_2 в належний спосіб не спростовані, спірна квартира була придбана за спільні кошти з ОСОБА_2

Таким чином, доводи ОСОБА_2, що спірна квартира була придбана ним 15.12.1997 р. виключно за власні кошти від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_3 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Отже, квартира АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України є об'єктом права спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі за спільні кошти на підставі договорів, укладених ОСОБА_2 в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає із змісту ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відтак, сторони мають рівні частки, розмір яких становить 1/2 частки спірної квартири.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні ним права користування спірною квартирою, то наразі такі вимоги є безпідставними, належними та допустимим доказами в розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України щодо не підтверджені, в зв'язку з чим, задоволенню не підлягають.

З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин щодо придбання спірної квартири в період шлюбу за спільні кошти, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права приватної власності на спірну квартиру з тих підстав, що спірна квартира хоча і набута сторонами в період шлюбу однак за кошти, які належали йому особисто, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, не мають правового значення для вирішення питань цього розгляду доводи ОСОБА_2, що судовим рішенням від 28.09.2012 р. для колишнього нині подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено режим окремого проживання, а рішенням суду від 21.07.2015 р., ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та її знято з місця реєстрації за вказаною адресою, оскільки даними рішеннями права власності колишнього подружжя на майно, придбане в період шлюбу не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 22, 29 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні, усунення перешкод у користуванні квартирою - задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Х.А. Гладун