АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 613/919/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шалімов Д. В.
Провадження № 22-ц/790/533/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.

суддів : Піддубного Р.М.; Кругової С.С.,

за участю секретарі - Прологаєвій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що на початку листопада 2015 року ОСОБА_2 (до укладення шлюбу ОСОБА_3) позичила у нього кошти у розмірі 9 000 грн., про що свідчить розписка. Крім того, 25 листопада 2015 року відповідачка позичила у нього кошти у розмірі 7 629 грн., які зобовязалась повернути до 01 березня 2016 року, про що свідчить розписка. Після закінчення строку повернення суми позики по другій розписці, 12 березня 2016 року він звернувся до відповідачки з претензією про повернення коштів, проте остання не прийняла ніяких дій щодо повернення суми позики.

Після уточнення позовних вимог остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 16 629 грн., судові витрати: судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. та надання правової допомоги у сумі 1 500 грн.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечує, вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами мали місце трудові правовідносини, а надані розписки за своєю формою та змістом не є договорами позики.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що зявились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, працювала у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів з 25 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року, що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю № 2 від 25 серпня 2015 року та копією Додаткової угоди № 2 до Трудового договору, зареєстрованого від 25 серпня 2015 року № 2 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 вересня 2015 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії I-ВЛ №283423, виданого 28 травня 2016 року Богодухівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що 28 травня 2016 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 у Богодухівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 34 та після державної реєстрації шлюбу взяла собі прізвище «Туренко».

Відповідно до розписки, оригінал якої надано позивачем та міститься на аркуші справи 18, вбачається, що ОСОБА_3 зобовязується виплатити ОСОБА_1 борг в сумі 9 000 грн.

Згідно іншої розписки від 25 листопада 2015 року, оригінал якої також надано позивачем та міститься на аркуші справи 19, ОСОБА_3 зобовязується виплатити борг в сумі 7 629 грн. до 01 березня 2016 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано оригінали боргових розписок.

Так згідно розписки на аркуші справи 18 ОСОБА_3 зобовязується виплатити ОСОБА_1 борг в сумі 9 000 грн., строк виконання зобовязання не встановлений.

Згідно розписки від 25 листопада 2015 року, оригінал якої надано позивачем та міститься на аркуші справи 19, ОСОБА_3 зобовязується виплатити борг в сумі 7 629 грн. до 01 березня 2016 року.

Відповідач факт власноручного написання вказаних розписок не оспорює. Звертає увагу, що в розписці від 25 листопада 2015 року не зазначена особа, якій відповідачка зобов*язується повернути кошти.

Між тим, факт пред*явлення оригіналів розписок позивачем підтверджує його доводи про наявність у ОСОБА_2 борговіх зобов*язань саме перед ним.

Надані позивачем розписки містять зобов'язання відповідача повернути борг, таким чином підтверджують боргове зобов'язання.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями висловленими в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріалами справи підтверджено, що 12 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу.

Відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що виконала зобовязання згідно розписок.

Відповідач факт отримання коштів заперечує, вказує, що працювала у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів, де була виявлена нестача, провину за яку поклали на неї та її колегу в рівних частинах, та примусили написати вказані розписки.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

На підтвердження своїх доводів щодо безгрошовості угод, відповідач посилається на покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України покази свідків щодо вказаних обставин не є належними та допустимими доказами.

Крім того, згідно висновку по інвентаризації ФОП ОСОБА_1 від 29.09.2015 року сума нестачі становить 18231 грн., отже половина від цієї суми відповідальність за яку було покладено на ОСОБА_2 становить 9115,50 грн., в той час із змісту розписок вбачаться, що загальна сума боргу за ними становить 16629 грн.

Позивач не заперечує, що ОСОБА_2 дійсно повертала йому кошти, які винна через нестачу, між тим наполягає, що надані ним боргові розписки не мають до цього жодного відношення, між ними існували також і правовідносини з приводу позики. Такі доводи позивача підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог п. 3 ч. 1ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів не знаходить підстав для відшкодування витрат позивача на правову допомогу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач поніс такі витрати.

Витрати позивача по сплаті судового збору, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача.

Виходячи з наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 313-315, 317, 319 ЦПК України , судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (до укладення шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 заборгованість 16 629 грн. та витрати по сплаті судового збору 1157 грн. 52 коп.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді