ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/747/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ЯБЛОНСЬКОЇ І.К.

сторін:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ГОНЧАРЕНКО І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним внаслідок обману, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 07.06. 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним внаслідок обману та просив визнати договір купівлі-продажу від 10.06. 2013 року, укладений між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Я.О. Курило, щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, недійсним з підстав ст. 230 ЦК України.

В обгрунтування своїх вимог зазначив, що 06 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Проте, коли він звернувся в Київське міське БТІ з метою зареєструвати право власності на придбану ним квартиру, отримав відмову в зв"язку з тим, що відділом Державної виконавчої служби Дарницького РУЮ на дану квартиру накладено арешт та заборону відчуження. У відділі ДВС Дарницького РУЮ йому повідомили, що 04.01. 2012 року на придбану ним квартиру накладено арешт та заборону на її відчуження. Підставою для накладення арешту є виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва № 2-6164/11 від 08.12. 2011 року, який було видано щодо попереднього власника квартири ОСОБА_7 Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.09. 2012 року йому було відмовлено, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.12. 2012 року та Ухвали ВССУ від 25.04. 2013 року. В квітні 2013 року він познайомився з ОСОБА_5, який позиціював себе як юрист та запропонував йому свою допомогу, а саме у переоформленні права власності на належну йому квартиру, шляхом укладення купівлі-продажу квартири, надаючи йому гарантію зняття арешту з його квартири та заборони її відчуження. Правочин був укладений лише на папері за його згодою 10 червня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Розрахунки по даному договору між ними не проводилися . Оскільки він не користувався спірною квартирою, то він, в знак подяки, дозволив проживати у спірній квартирі до закінчення процедури зняття арешту. Як йому відомо, 18 серпня 2014 року були проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, а саме спірної квартири. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.02. 2015 року за позовом ОСОБА_5, як юридичного власника квартири, визнано недійсними електронні торги з реалізації нерухомого майна- однокімнатної спірної квартири. 16.04. 2015 року постановою державного виконавця відділу ДВС Дарницького РУЮ квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, звільнено з-під арешту. З того часу ОСОБА_5 переховується від нього, на телефонні дзвінки не відповідає, що дає йому підстави вважати, що його було введено в оману щодо правової природи укладеного між ними правочину. Отже, відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину, а саме вчинив дії, які розцінювалися ним як намір виконати домовленості, які були досягнуті між ними щодо повернення йому в майбутньому його квартири. Дані обставини суттєво вплинули на його волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору купівлі- продажу. Вважає, вказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки сторона правочину, відповідач, навмисно ввів другу сторону, позивача, в оману щодо обставин, які мають істотне значення та які впливають на вчинення правочину.

У судовому засіданні 23.01. 2017 року позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2, яка діє за довіреністю НАІ 543630 від 05.07. 2016 року ( а.с. 39) позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Гончаренко І.А., яка діє за договором № 18/07/1-16 про надання юридичних послуг від 18 липня 2016 року ( а.с. 55- 61) позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків під присягою ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 , дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

В судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Короткевич Н.П. Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі № 1063 від 06.10. 2011 року ( .с. 13).

10 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Курило Я.О. Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі № 1381 від 10.06. 2013 року ( а.с. 24).

Відповідно до показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 після укладення договору купівлі-продажу позивача з ОСОБА_7, а в подальшому і з ОСОБА_5 гроші за квартиру не передавалися, оскільки позивач вважав, що квартира йому належить на праві власності. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебувають у родинних стосунках ( двоюрідні брати).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29 квітня 2014 р. у справі № 3-11гс14.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Із оспорюваного договору вбачається, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин (ст. ст.202 - 204,626,627 ЦК України) уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу, продаж квартири вчинено за погодженням сторін за 179 356 ( сто сімдесят дев"ять тисяч триста п"ятдесят шість) гривень.

Таким чином, під час укладення договору сторони узгодили основні умови, зокрема порядок розрахунку.

Підписавши оспорюваний договір, позивач ствердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також про повний розрахунок за продану квартиру.

При нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 , які є зацікавленими, оскільки перебувають у родинних відносинах, а також судом не беруться до уваги свідчення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11, оскільки під час укладення договору купівлі-продажу вони присутні не були, свідчення надають зі слів самого позивача.

Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 4 даної норми передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Пунктом 11 договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2011 року спірної квартири сторонами було визначено, що цей договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Разом з тим, як встановлено у судових засіданнях, докази які не потребують додатковому доказуванню, позивач не набув права власності на останню і на даний час не є її власником, оскільки договір не був зареєстрований у встановленому Законом порядку, а тому права позивача, зокрема права власності відповідачем порушені не були.

Усупереч зазначеним нормам позивачем не заявлено вимог про визнання права власності на майно, а саме на спірну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виходячи зі змісту ст.ст. 10. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Посилання позивача на те, що спірний договір вчинений ним внаслідок обману з боку відповідача, а тому є підстави вважати, що договір є недійсним, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведений.

Отже на підставі вищенаведеного позовні вимоги не підлягають задоволенню та оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то не підлягає стягненню і судовий збір.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11, 15, 59, 60, 61, 88, 213, 215, 209, 294 ЦПК України, ст. ст. 6, 16, 203, 215, 230, 334, 627, 629, 638 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним внаслідок обману, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 17 березня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК