Справа № 461/9939/15 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/132/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Снопківське» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач ЛКП «Снопківське» звернувся у суд із позовом до відповідачів - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_8, в якій просив стягнути з останніх у солідарному порядку на свою користь заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 22 770,94 грн.. Судові витрати просив покласти на відповідачів у солідарному порядку.

В обґрунтування пред'явлених позовних вимог послався на те, що відповідачі зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1, а для здійснення оплати ними комунальних послуг відкрито особовий рахунок. Що стосується нарахування оплати за послуги теплопостачання, то така проводиться на підставі угоди про постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеної між ЛКП «Снопківське» та ЛМКП «Львівтеплоенерго», у тому числі і до будинку АДРЕСА_1

Зазначав, що незважаючи на вказані вище обставини, відповідачі у період з січня 2012 року по липень 2015 року частково не сплачували витрати за теплопостачання належної їм квартири у згаданому будинку, у зв'язку з чим станом на 01.07.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 770,94 грн.. Погашати таку заборгованість у добровільному порядку відповідачі відмовлялються.

З огляду на викладене, пославшись на норми ст. 64, 68 ЖК України, ст. ст. 360, 525-526 ЦК України, просив позов задовольнити повністю, стягнувши утворену заборгованість з відповідачів у судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року позовні вимоги ЛКП «Снопківське» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 на користь ЛКП «Снопківське» 22 770,94 грн. заборгованості. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши 04.04.2016 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 дійсно проживають у АДРЕСА_1, однак вони не згідні сплачувати заборгованість за нібито спожиту теплоенергію, оскільки позивач у визначений період не надавав їм якісні послуги з постачання такої енергії. Так, у квартирі постійно було холодно і сиро, внаслідок чого з'явився грибок на стінах. Відповідачі змушені були ще з 2008 року відключитися від подачі опалення у їхню квартиру та обігріватися електричними приладами. Вказує, що на неодноразові звернення відповідачів до позивача та районної адміністрації про усунення недоліків щодо постачання теплоенергії, жодної реакції не було. Крім того, відповідачі договору про постачання теплоенергії у належну їм квартиру не укладали, а, відтак, немає підстав для стягнення заборгованості за споживання такої.

На думку апелянта, якщо відповідачі як споживачі послуг з теплопостачання не сплачували за такі, то позивач мав право відключити подачу теплоенергії у їхню квартиру.

Ще вказує на ту обставину, що позивачем не надано суду підтверджуючих документів про перерахунок заборгованості відповідачів за опалення на користь «Львівтеплоенерго», а, відтак, ЛКП «Снопківське» не є належним позивачем.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строки позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, а розмір заборгованості за спожиті відповідачами комунальні послуги з теплопостачання нараховано за межами позовної давності.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі окрім зазначених відповідачів, з 24.10.1991 року зареєстровані також відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2.

Будинок № АДРЕСА_1 перебуває на балансі ЛКП «Снопківське». До квартири НОМЕР_1 у вказаному будинку під'єднано централізоване опалення, а нарахування за спожиті комунальні послуги у вигляді теплопостачання проводиться позивачем з розрахунку проживання у такій квартирі усіх відповідачів у кількості четверо чоловік.

Судом встановлено й те, що 01.10.2012 року між позивачем та ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір № 1418/Г про постачання теплової енергії у гарячій воді, котрий у подальшому був пролонгований і діяв упродовж нарахування відповідачам заборгованості. Відтак, нарахування відповідачам оплати за теплопостачання здійснювалося відповідно до умов вказаної вище угоди, оскільки така стосувалася постачання ЛМКП «Львівобленерго» теплової енергії і до будинку № АДРЕСА_1, де, власне, знаходиться належна відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_8 квартира НОМЕР_1.

В силу ст. ст. 64, 68 ЖК України наймач жилого приміщення зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги, а члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, нарівні з наймачем несуть солідарну майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із відповідного договору. Крім того, як вказано у ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

За змістом ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8, будучи співвласниками квартири АДРЕСА_1, а відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2, будучи членами їх сім'ї і проживаючи разом з ними, у період з 01.01.2012 року по 01.07.2015 року не здійснювали оплату комунальних послуг у вигляді постачання централізованого опалення до згаданої квартири, внаслідок чого станом на 01.07.2015 року виникла заборгованість у сумі 22 770,94 грн. і це стверджується відповідним розрахунком заборгованості.

Відтак, суд правомірно стягнув таку заборгованість за спожиті комунальні послуги у вказаному розмірі, задовольнивши позов у повному розмірі.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ту обставину, що відповідачі не використовували подану теплоенергію в силу відключення ще з 2008 року належної їм квартири від централізованого опалення, так як такий факт нічим не підтверджений, а з матеріалів справи вбачається, що відключення квартири АДРЕСА_1 від централізованого опалення відбулося самовільно, без будь-якої дозвільної та проектної документації. Наведена обставина не звільняє відповідачів від встановленого законом обов'язку щодо сплати житлово-комунальних послуг.

Що стосується посилань апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, визначеної для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, як на підставу для відмови у позові, то колегією суддів з вказаного приводу встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово, починаючи з лютого 2014 року (тобто у межах визначеного законом для даних правовідносин трирічного строку позовної давності) звертався у суд із заявами про видачу судового наказу, а, у подальшому після скасування таких у встановленому порядку, звертався із позовом, в яких ставив питання про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за житлово-комунальні послуги у відповідних розмірах залежно від утвореної заборгованості на певну дату.

Відтак, позовна давність у даному конкретному випадку неодноразово переривалася, а тому не вважається пропущеною. Відповідно, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду і ухвалення нового - про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 рокувідсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.