Номер провадження 2/754/1325/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі Ленській Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41 337 грн 70 коп, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем умов вищезазначеного договору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно є клієнтом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», яким став після підписання заяви-приєднання до умов продукту "Кредитна картка" та анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Однак заборгованості по кредиту станом на 28.10.2014р. не мав. 29.10.2014р. зранку з смс повідомлення йому стало відомо, що з його кредитного рахунку скоєна крадіжка грошових коштів у розмірі 13 082 грн 00 коп, про, що він негайно повідомив банк та правоохоронні органи. Досудове розслідування по факту крадіжки грошових коштів триває.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.06.2014 року між ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" та відповідачем було заяву-приєднання до умов продукту "Кредитна картка" та анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до даних умов, банк зобов'язався встановити кредитний ліміт у розмірі 13 100 грн 00 коп на рахунок № 7277, який відкритий на підставі приєднання позивальника до умов та правил надання банківських послуг. В свою чергу позичальник зобов'язався сплачувати відсотки у розмірі 36 % річних, крім пільгового періоду.

Згідно розрахунку наданого позивачем, станом на 26.09.2016р. у відповідача існує заборгованість у розмірі 41 337 грн 70 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

29.10.2014 року відповідач звернувся до банку із заявою про списання сьома транзакціями грошових коштів з його кредитного рахунку на загальну суму - 13 082 грн 00 коп. Зазначив, що він кошти не знімав, картка знаходилась при ньому, ПІН код він стороннім особам не повідомляв. Просив провести розслідування та повернути на картковий рахунок 13 082 грн 00 коп.

29.10.2014р. позивач також звернувся до УБК ГУМВС України в м. Києві з заявою про крадіжку коштів з кредитної картки.

13.11.2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві внесено до реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за заявою позивача з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України. Досудове розслідування по факту крадіжки грошових коштів триває.

Листом від 09.12.2014р. банк відмовив відповідачу у поверненні грошових коштів на картковий рахунок.

Листом від 30.10.2015року позивач повторно відмовив відповідачу у поверненні грошових коштів на картковий рахунок, посилаючись на п. 1.2.1.1.5 умов та правил надання банківських послуг, згідно якого клієнт несе повну відповідальність по всім операціям, що підтверджені вводом ПІН-коду.

Однак, як пояснив відповідач, він ПІН-код не розголошував, картку не втрачав та іншим особам не передавав.

Банк не надав доказів, які б свідчили про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції та не спростовував доводи відповідача, на які він послалася у своїх запереченнях, а відтак розрахунок заборгованості Банком зроблено без врахуванням названих обставин щодо шахрайського заволодіння коштами та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ заборгованості.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15, який відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У суді знайшли своє підтвердження належним доказами обставини щодо шахрайських дій третіх осіб, спрямованих на заволодіння коштами відповідача з кредитної картки, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність у діях відповідачки вини як підстави цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання умов договору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК України, суд

вuрiшuв:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :

.