Справа №461/1135/17>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.,

при секретарі Сидорак М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

14.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Першої Львівської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна.

Свої вимоги мотивує тим, що квартира № 4 в будинку №10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові належить їй, двом її дочкам та її матері на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 07.04.1997 р. 20.11.2011 р. померла одна із співвласників квартири, мати позивачки. Звернувшись у встановленому законом строк до приватного нотаріуса з метою прийняття спадщини, було зясовано, що квартира №4 в будинку №10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові накладено арешт Шевченківським районним судом м. Львова. Ухвалою від 07.12.2010 року Шевченківський районний суд м. Львова відмовив позивачці у відкритті провадження про скасування арешту. Зазначає, що ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14.07.1993 року в судовому архіві, в справах Першої Львівської державної нотаріальної контори, в державному архіві, ВДВС та ОКП «БТІ та ЕО» немає. Просить суд скасувати арешт, накладений на квартиру №4 в будинку №10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові.

Позивачка в судове засідання не прибула. У письмовій заяві просила справу слухати без її участі, позов задовольнити.

Відповідач представник Першої львівської державної нотаріальної контори до суду не прибув. Відповідачу надіслана судова повістка про час та місце розгляду справи рекомендованим поштовим відправленням.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи №6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Судом встановлено, що квартира № 4 в будинку № 10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові належить на праві власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 51945 від 07.04.1997 року.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії 1-СГ № 240390, ОСОБА_4 померла 20.02.2011 року.

21.04.2011 року зареєстровано спадку справу після померлої ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №26766434 від 21.04.2011 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на квартиру № 4 в будинку № 10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові накладено обтяження арешт за реєстровим № 4385327. Підстава обтяження ухвала Шевченківського районного суду м. Львова № б/н від 14.07.1993 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07.12.2010 року позивачеві відмовлено у відкритті провадження про скасування арешту. Крім цього, в даній ухвалі суду вказано, що цивільна справа, в межах якої 14.07.1993 року було накладено арешт на квартиру № 4 в будинку № 10 на площі ОСОБА_2 у м. Львові, знищена, копія ухвали про накладення арешту на вищевказану квартиру відсутня.

У відповіді Першої Львівської державної нотаріальної контори зазначено, що обтяження на квартиру дійсно накладено на підставі ухвали суду у 1993 році, а документи щодо накладення та реєстрації заборон та арештів передані до Львівського державного нотаріального архіву.

Згідно з архівною довідкою № 2953/01-21 від 15.12.2016 року Львівського державного нотаріального архіву, відомості про накладення арешту на квартиру їм не передавались.

Відповідно до листа № 09.1-45/7149 від 12.12.2016 року управління Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області підтверджується накладення арешту на квартиру згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Львові від 14.07.1993 року, однак документи відсутні. Додатково повідомлено про наявність інших виконавчих проваджень у ОСОБА_2 відділі ДВС м. Львова.

У відповіді ОСОБА_2 відділу ДВС м. Львова головного територіального управління юстиції у Львівській області підтверджено відсутність виконавчого провадження, де стороною виступає ОСОБА_1

Згідно з довідкою №16/4 обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про накладення заборон, арештів на квартиру №4 на площі ОСОБА_2 у м. Львові.

Доказів того, що ОСОБА_4 була підозрюваною чи обвинуваченою будь-якій кримінальній справі, не надано. Відсутні також докази визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні. Відтак, накладення заборони на належне ОСОБА_4 майно є протиправним та порушує права власності спадкоємців померлої.

Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності на вище вказану квартиру набуто позивачем у спосіб визначений законом. правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Нормами ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

В даному випадку в діях власника майна не встановлено неправомірної поведінки при набутті майна; майно належним чином оформлено та отримані правовстановлюючі документи.

Таким чином, з огляду на наведені доводи, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до часткового задоволення.

Вимога позивачки щодо виключення з єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записів про накладення арешту на квартиру №4 будинку №10 на площі ОСОБА_2 в м. Львові, задоволенню не підлягає, оскільки вони є похідними від скасування арешту та мають здійснюватись в порядку виконання рішення суду.

У зв'язку з тим, що вимоги щодо розподілу сплаченого судового збору позивачкою не заявлено, дане питання судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 212-214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з нерухомого майна, про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити частково.

Зняти арешт, накладений на нерухоме майно квартиру № 4 в будинку № 10 на площі ОСОБА_2 у місті Львові шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записів про обтяження № 4385317, № 4385327, № 4385345, № 4385356, накладені відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14.07.1993 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Є. Радченко