Ухвала

іменем україни

01 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину будинку з прибудинковою територією та частину нежилого приміщення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину будинку з прибудинковою територією та частину нежилого приміщення.

В обгрунтування позову зазначав, що з 26 січня 1985 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 квітня 2006 року.

Також вказував, що хоча фактично шлюб й було припинено, однак сторони продовжують проживати разом, вести спільне господарство та виховувати дітей.

З січня 1985 року проводилася реконструкція будинку АДРЕСА_1, загальною площею 84,6 кв. м, який було зареєстровано на ОСОБА_2 Реконструкція будинку проводилася за їхні спільні кошти. Відповідно до звіту від 04 березня 2014 року № 21/14 вказаний будинок було добудовано та збільшено на 72/100 ідеальних долей, а саме: 2-й поверх, площею 109,1 кв. м, вартістю 174 560 грн; прибудовано приміщення 1-го поверху, площею 39,5 кв. м, вартістю 63 200 грн; зведено гараж літ. «Б», вартістю 71 600 грн; зведено сарай літ. «В», вартістю 48 293 грн; зведено навіс літ. «Г», вартістю 3 669 грн; а також зведено огорожу № 1, вартістю 12 435 грн.

З метою поліпшення фінансово-соціального становища сім'ї у 2007 році ними було прийнято рішення про купівлю за спільні кошти нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_2 для влаштування магазину, офісного приміщення для надання послуг різноманітного характеру. Згідно договору купівлі - продажу від 05 вересня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у ОСОБА_4 зазначене нежиле приміщення в рівних частинах, по Ѕ ідеальній частці.

Крім того, відповідач без його згоди 01 жовтня 2007 року уклала кредитний договір з ПАТ «Укрсоцбанк» та 02 жовтня 2007 року разом з ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, предметом якого стало вказане нежиле приміщення.

В зв'язку з тим, що він згоди на укладення іпотечного договору не давав та є реальна загроза відчуження майна, яке нажите за час спільного проживання з ОСОБА_2, просив позов задовольнити та встановити факт його проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу однією сім'єю з квітня 2006 року по квітень 2014 року, визнати право спільної сумісної власності на Ѕ частину нежилого приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 215,10 кв. м та на 72/100 ідеальних долей у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 238,4 кв. м з належними надвірними спорудами.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року позов задоволено частково. Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 72/100 ідеальних долей у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 238,4 кв. м, з належними надвірними спорудами.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 02 вересня 2015 року, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року в частині часткового задоволення позову та відмови у встановленні факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року по квітень 2014 року та відмови в визнанні права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Ѕ частину нежилого приміщення, загальною площею 215,10 кв. м у нежилому приміщенні по АДРЕСА_2 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року по квітень 2014 року. Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Ѕ частину нежилого приміщення по АДРЕСА_2. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Встановлено факт проживанняОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу однією сім'єю з квітня 2006 року по квітень 2014 року.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Ѕ частину нежилого приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 215,10 кв. м.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя на Ѕ частину нежилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що він з ОСОБА_2 з квітня 2006 року по квітень 2014 року проживали без реєстрації шлюбу однією сім'єю та того, що спірне нежитлове приміщення придбано за спільні кошти сторін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та задовольняючи його, апеляційний суд прийшов до такого висновку, виходячи з того, що показами свідків, іншими належними доказами доведено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року по квітень 2014 року та доведено, що Ѕ частина нежилого приміщення по АДРЕСА_2 придбана за спільні кошти сторін, в зв'язку з чим підлягає визнанню спільною сумісною власностю за ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що з 26 січня 1985 року по 10 квітня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 квітня 2006 року.

Рішенням Садгірської районної ради м. Чернівці № 23/2 від 23 березня 2004 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво та реконструкцію будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 липня 2007 року та витягу Чернівецького КОБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником житлового будинку № АДРЕСА_1є ОСОБА_2

Згідно з договором купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року ОСОБА_2, вже після розірвання шлюбу, придбано Ѕ частину спірного нежитлового приміщення, загальною площею 215,10 кв. м, по вулиці АДРЕСА_2

01 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у розмірі 77 000 доларів США.

02 жовтня 2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, предметом якого є оспорюване нежиле приміщення.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з роз'яснень, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ст. 60 СК Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК Українивважається правильно застосованою.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (ч. 2 ст. 208, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Третя особа - ПАТ «Укрсоцбанк» заперечувала факт того, що спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 придбано відповідачем за спільні з позивачем кошти, оскільки при оформленні іпотечного договору у нотаріуса ОСОБА_2 написала заяву та засвідчила її нотаріально, в якій зазначила, що на момент придбання нерухомості в зареєстрованому шлюбі та фактичних сімейних відносинах не перебувала та на момент укладання іпотечного договору не перебуває (що підтвердила свідоцтвом про розірвання шлюбу від 04 вересня 2007 року), а також зазначила про те, що придбана нею Ѕ частина спірного приміщення належить їй особисто та придбана за власні кошти,що в силу вимог ст. 57 СК України виключає спільну сумісну власність подружжя.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень закону та встановлених обставин справи й вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного по суті й обґрунтованого висновку про те, що спірна нерухомість не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбана ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу та за власні кошти, а відтак нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 є особистою власністю ОСОБА_2 й не підлягає поділу між сторонами.

Такі висновки районного суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував й помилково скасував рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову, дослідивши нові докази, які не були досліджені в суді першої інстанції, зазначивши при цьому, що досліджуючи ці докази на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року,хоча зміст ухвали таких вказівок не містить та підстав для дослідження нових доказів відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України не було.

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року підлягає скасуванню, з залишенням в силі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року скасувати й залишити в силі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова