Справа № 207/2423/2012 Провадження № 22-ц/772/664/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

За участю секретаря: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою , -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по вул. Артема,18, площею 0,25 га, шляхом перенесення воріт із підїзду загального користування до належної позивачу земельної ділянки шириною 4,10 м і довжиною 54 м з боку вулиці ОСОБА_4 та встановлення межових знаків на відстані 54 м від вулиці ОСОБА_4 , де закінчується довжина підїзду і починається землекористування ОСОБА_2

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що є власником житлового будинку із господарськими будівлями №18 по вул. Артема в Іллінці Іллінецького району Вінницької області, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0, 25 га. Суміжним землекористувачем є ОСОБА_2, якому належить земельна ділянка площею 0, 36 га, а фактично він користується земельною ділянкою площею 0, 3883 га по вул. Артема, 20. Земельна ділянка шириною 4,10 м і довжиною 54 м є проїздом загального користування власників будинків №18 і №20 по вул. ОСОБА_4. Проте відповідач встановив ворота біля вул. ОСОБА_4, чим чинить перешкоди у користуванні позивачем своєю земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній доступ до підїзду.

Виходячи з чого просив позов задовольнити.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди в повноцінному користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 0,25 га , розташованою по вул. Артема, 18 в м. Іллінці Вінницької області і знаходиться в його користуванні.

Зобовязано ОСОБА_2 в місячний термін з дня набрання рішенням законної сили перенести ворота, що відділяють земельну ділянку загального користування (підїзд) шириною 4,1 м. довжиною 54 м від вул. ОСОБА_4 та прибрати з цієї земельної ділянки залізобетонні кільця для криниць (пудла) та повністю звільнити земельну ділянку загального користування (підїзд) шириною 4,1 м , довжиною 54 м.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з підстав, зазначених в ній, просили суд її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив, просив суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, предявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем своїх позовних вимог. При цьому мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов до таких висновків , встановити неможливо, оскільки повний текст рішення суду не було виготовлено в звязку із смертю головуючого у справі судді.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 був головою колгоспного двору, якому належить житловий будинок з будівлями і спорудами по вул. Артема, 18 в м. Іллінці Іллінецького району на підставі свідоцтва про право власності №1563 від 01 грудня 1989 року (а.с. 8).

Відповідно до ст. 63 ЗК УРСР ( від 08.07.1970 року) кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу.

Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями.

Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Артема, 20 в м. Іллінці Іллінецького району на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.2003 року (а.с. 69).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 01.10.2003 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Як розяснено п.п. ґ п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 N 7 при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

21 червня 2012 року представниками Іллінецької міської ради було складено акт про те, що було проведено винесення в натуру (на місцевості) територію загального користування підїзд шириною 4,10 м та довжиною 54 м зі встановленням одного межового знака у вигляді деревяного кілка та рекомендовано гр. ОСОБА_2 прибрати встановлений ним деревяний паркан та не чинити перешкод у користуванні проїздом сусіду, дотримуватись добросусідських відносин (а.с.16).

09 липня 2012 року Іллінецька міська рада надіслала ОСОБА_2 повідомлення про необхідність терміном до 17.07.2012 року розгородити територію загального користування, прибрати бетонні кільця та не чинити перепон в користуванні підїзду сусідом ОСОБА_3 (а.с. 14).

Відповідно до акта від 27 серпня 2012 року , складеного комісією в складі землевпорядника міської ради ОСОБА_4, депутата міської ради ОСОБА_6, представника міської ради ОСОБА_7 щодо визначення меж проїзду загального користування, розташованого біля садиб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 доведено до відома, що згідно з планово-картографічними матеріалами (викопіровки з генерального плану) встановлено, що довжина проїзду становить 54 м, ширина 4,10 м. На спірній ділянці виявлено криничні пудла, що належать ОСОБА_8 З метою усунення перешкод в користуванні спірним проїздом ОСОБА_8 рекомендовано перенести пудла на свою садибу. Крім того ОСОБА_2 запропоновано перенести паркан (ворота), що перешкоджають заїзду в підїзд загального користування ОСОБА_3 ОСОБА_2 не погодився із встановленою межею землі загального користування (а.с.41).

Відповідно до листа Іллінецької міської ради від 03.09.2012 року ОСОБА_3 запропоновано звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів (а.с. 15).

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки

здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать , зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з ст.ст. 3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позов про усунення порушень, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником чи користувачем земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності, право користування.

Обовязковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, яка її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

Крім правовстановлюючих документів на земельну ділянку необхідним є доведення факту порушення закону, а також порушення прав позивача.

Позивачем ОСОБА_3 не надано суду будь-яких доказів, що він є власником чи землекористувачем земельної ділянки по вул. Артема, 18 в м. Іллінці, та не доведено, що діями відповідача ОСОБА_2 порушуються його права як землекористувача.

Суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув, не перевірив належним чином підстав позову та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись, ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: