Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду від 15 грудня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 15 грудня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк заборгованість за договором №б/н від 17 жовтня 2012 року в сумі 10564 грн. 21 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ Приватбанк 1378 грн. 00 коп. судових витрат.

У решті вимог відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в даному випадку суд першої інстанції, при вирішенні питання про стягнення з Відповідача суми боргу не врахував, що ОСОБА_3 є незаможною, бідною людиною, інвалідом І групи після інсульту, знаходиться на утриманні у Здолбунівському будинку інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів, а розмір пенсії, яку він отримує складає близько 300 грн. Цих коштів не вистачає на придбання медпрепаратів для постійного лікування, Інших джерел для існування у нього немає і йому немає за що виплачувати стягнуту заборгованість.

Доводив, що суд першої інстанції безпідставно не врахував сплив строку перебігу спеціальної позовної давності, яка встановлена п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України щодо стягнення заборгованості за пенею у сумі 3826,68 грн. помилково вважаючи, що це комісія за користування кредитом. В даному випадку Позивач не провів розмежування суми пені та комісійних.

З цих підстав просив рішення Здолбунівського районного суду від 15 грудня 2016 року змінити в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10564,21 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.10.2012 року та 1378 грн. судових витрат, відмовивши у задоволенні цих позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ КБ Приватбанк" ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2012 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої банк надав позичальнику кредит у сумі 5732 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 31 жовтня 2014 року.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Банк виконав свої зобовязання, відкривши ОСОБА_3 рахунок та надавши кредитні кошти в межах обумовлених сум, однак позичальник умови договору не виконував та перед банком у нього станом на 14 серпня 2016 року виникла заборгованість за договором №б/н від 17 жовтня 2012 року, яка складається з: тіла кредиту 4348,59 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 2388,94 грн., комісії 3826,68 грн. та штрафу, передбаченого п.2.2 Генеральної угоди, в сумі 1432,83 грн., а всього на загальну суму 11997,04 грн.

В частині позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 1432,83 грн. банку було відмовлено і в цій частині рішення місцевого суду банк не оскаржував, а тому це не було предметом апеляційного перегляду.

Отже, суд першої інстанції виключивши з суми заборгованості ОСОБА_3 перед банком штраф у розмірі 1433,28 грн.обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 10564, 21 грн.

Посилання апелянта на незастосування до нарахованої пені скорочених строків позовної давності та наслідків їх пропуску, не заслуговує на увагу, оскільки означена апелянтом сума не є пенею, а комісією банку.

Крім того, слід зазначити, що посилання апелянта на свій матеріальний стан та інвалідність не є підставою для неповернення отриманого кредиту.

При постановлені рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 1378 грн., однак такий висновок не відповідає вимогам ст.88 ЦПК України та розясненням даним в п. 35 Постанови Пленуму ВСС України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року за № 10, де зазначено, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Позивач сплатив судовий збір при поданні позовної заяви, однак відповідач є інвалідом 1 групи і в силу закону ( п.9 ч.1 ст.5 Закон України «Про судовий збір») звільнений від сплати судового збору, тому він не може бути стягнутий з нього, а компенсовується позивачу за рахунок держави. (а.с.58)

Отже, в частині стягнення судового збору в розмірі 1378 грн. з ОСОБА_3 рішення місцевого суду не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому підлягає до скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в стягненні цієї суми.

В решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 15 грудня 2016 року в частині стягнення судового збору скасувати та в цій частині вимог ПАТ КБ Приватбанк" відмовити.

Сплачений ПАТ КБ Приватбанк" судовий збір компенсувати за рахунок держави.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_4