АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/4742/16-ц Номер провадження 22-ц/786/490/17Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Теплоенерго"

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Теплоенерго" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначала, що працювала у відповідача з 13 листопада 2008 року апаратником хімводоочищення 3-го розряду і згідно наказу № 64-к від 25 травня 2016 року була звільнена з роботи за пунктом 4 ч. 1ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає безпідставним, необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідачем було порушено порядок погодження звільнення працівника з профспілковим комітетом, а саме не було внесено подання до Вільної профспілки м. Кременчука про надання згоди на її звільнення. Крім того, зазначала, що стосовно неї склалося негативне відношення керівництва відповідача, внаслідок її звернення на існуючі порушення на підприємстві щодо охорони праці, технологічного процесу, трудової дисципліни. Також вказувала, що прогулу не вчиняла, адміністрація підприємства була повідомлена нею про причини запізнення 24 травня 2016 року та з директором підприємства було узгоджено її невихід на роботу в цей день, та можливість повернення додому і вихід на роботу до котельні № 620 25 травня 2016 року. В обґрунтування вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зазначала про те, що вимушена була витрачати кошти щодо медичного обстеження та лікування в розмірі 5000 грн. Внаслідок незаконного звільнення відповідач залишив її без роботи, позбавив будь-якої можливості заробляти на життя, а, отже, - без засобів для існування, у тому числі необхідності продовження лікування, у звязку із чим вимушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ директора комунального підприємства " Теплоенерго " за № 64-к від 25 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено її на роботі апаратником хімводоочищення 3-го розряду дільниці котельного обладнання у комунальному підприємстві "Теплоенерго" з 25 травня 2016 року.

Стягнуто з комунального підприємства "Теплоенерго" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30963,69 грн., у відшкодування моральної шкоди 1500 грн., та на користь держави судовий збір в розмірі 3031,60 грн.

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині вимог.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2808,42 грн. звернуто до негайного виконання.

З даним рішенням не погодилося КП «Теплоенерго» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що остання підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 13 листопада 2008 року позивача ОСОБА_2 було прийнято на роботу до відповідача апаратником хімводоочищення (ХВО) 3-го розряду в дільницю котельного обладнання згідно наказу № 100 о/с від 13 листопада 2008 року (т. 1 а.с.86).

Наказом директора КП " Теплоенерго " за № 136 від 29 квітня 2016 року позивача ОСОБА_2 було повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме переведення її відповідно до ст. 32 КЗпП України у строк не пізніше ніж за 2 місяці з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні кварталу № 620 (т. 1 а.с.91).

Підставою видання такого наказу стала заява позивача про надання згоди на її переведення з 01 травня 2016 року з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні кварталу № 620, яка була подана 28 квітня 2016 року, з відповідними погодженнями, та наданням розпорядження третьою особою - директором відповідача ОСОБА_3 в адресу відділу кадрів щодо видання наказу (т. 1 а.с.154).

12 травня 2016 року позивач подала заяву про надання їй чергової відпустки з 14 травня 2016 року по 23 травня 2016 року (т. 1 а.с. 156).

Наказом за № 123 від 14 травня 2016 року позивачеві було надано відпустку тривалістю 10 календарних днів з 14 травня 2016 року по 23 травня 2016 року (т. 1 а.с. 74). Станом на 14 травня 2016 року позивач ОСОБА_2 продовжувала працювати апаратником ХВО дільниці котельного обладнання відповідача, а саме на котельні № 142. У той же самий час, згідно графіку роботи працівників котельні № 142 у травні 2016 року, навпроти прізвища позивача ОСОБА_2 відсутні відомості щодо її майбутньої роботи у травні 2016 року на котельні № 142 як апаратника ХВО (т. 2 а.с. 143).

Згідно табелю обліку робочого часу працівників котельні № 142, позивач ОСОБА_2 внесена до табелю, де дні відпустки зазначені літ. " В" з 14 по 23 травня 2016 року включно, 24 травня 2016 року вказано як прогул з літерами «ПР», а 25 травня 2016 року зазначено як вихідний день з позначкою літ. "ВХ" (т. 2 а.с.141).

Згідно розділу V Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених загальними зборами трудового колективу відповідача 12 березня 2015 року, працівникам підприємства встановлено час початку і закінчення роботи відповідно 08 год.00 хв. та 17 год.00 хв. з встановленням перерви на обід, зокрема для апаратників ХВО з 12 год. до 13 год. (т. 1, а.с.а.с.61-64).

Відповідно до акту комісії КП «Теплоенерго» апаратник ХВО «ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці з 08.00 год. ранку і до 20.00 год. 24.05.2016 року (т. 1 а.с. 93).

Зі змісту доповідної записки начальника котельні ОСОБА_4 за № 168 від 24.05.2016 року вбачається, що апаратник ХВО «ОСОБА_2 24.05.2016 року не вийшла на роботу, та інформація щодо причин невиходу відсутня (т. а.с 94).

Наказом № 64-к від 25 травня 2016 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з 25 травня 2016 року відповідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин. Підставою для видання такого наказу стали зазначені вище акт про відсутність на робочому місці позивача, який було складено 24 травня 2016 року та доповідна записка начальника котельні № 142 ОСОБА_4

Позивач була ознайомлена з наказом про звільнення 26 травня 2016 року і в цей же день отримала трудову книжку. Розрахункові суми при звільненні були видані позивачеві, про що вона не заперечувала.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Зі змісту вказаної норми Закону вбачається, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами та доповненнями) розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до п. 22 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов в частині скасування наказу та поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було незаконно звільнено з роботи, оскільки остання хоч і була відсутня на роботі 24 травня 2016 року без поважних причин, а саме внаслідок несвоєчасного приїзду з відпустки з Російської Федерації до м. Кременчука, однак по приїзду до м. Кременчука, ОСОБА_2 одразу прибула до підприємства близько 13 години 24 травня 2016 року. При цьому, на думку суду, позивача було введено в оману адміністрацією підприємства щодо свого робочого місця, зокрема продовження роботи на котельні № 142 чи переведення на котельню № 620, так як директор підприємства підписав заяву позивача на переведення її з 01 травня 2016 року з посади апаратника ХВО 3-го розряду з котельні № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні № 620. Також суд констатував, що після розмов з керівництвом підприємства, встановлення обставин щодо переведення, можливості виходу на роботу, відібрання пояснень від позивача, остання фактично з дозволу керівництва була відпущена з роботи.

Втім, колегія суддів вважає недоведеними зазначені обставини, оскільки вони ґрунтуються виключно лише на поясненнях позивача.

Між тим, судом було встановлено недостовірність твердження ОСОБА_2 з приводу того, що 24 травня 2016 року вона, перебуваючи у м. Києві, зранку зверталася за медичною допомогою до КНКП "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району м. Києва, оскільки згідно повідомлення цього лікувального закладу від 23 вересня 2016 року за № 01/04-вих34 ОСОБА_2 до лікарів цього центру за медичною допомогою не зверталася (т. 1 а.с. 184), що власне, вказує на недоведеність позивачем поважності неприбуття вчасно на роботу.

Таким чином, факт поважності причин відсутності на роботі 24 травня 2016 року не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду.

Поряд з цим, судом було враховано, що між позивачем та відповідачем в особі адміністрації, колективу котельні № 142, виникли неприязні стосунки. Дійсно, така обставина мала місце, однак жодним чином не спростовує факту відсутності ОСОБА_2 на роботі.

Далі, обґрунтовуючи свій висновок щодо незаконності звільнення позивача, місцевий суд вказав, що адміністрацією відповідача було допущено порушення ст.ст. 43, 247, 252 КЗпП України та Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", оскільки вона не звернулася з відповідним поданням про надання згоди на звільнення позивача до Вільної профспілки м. Кременчука, членом якої була ОСОБА_2

Такий висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника) допускається зокрема у випадках, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 29 жовтня 1998 року за № 14-рп/98 (справа № 1-31/98), під поняттям «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України, охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Професійні спілки, які діють на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації, мають рівні права і є рівними перед законом. Питання надання згоди на розірвання трудового договору з працівником, у передбачених законом випадках і порядку, вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, в організації членом якої є працівник.

Згідно п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43 (1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник .

Згідно заяви від 06.01.2014р. ОСОБА_2 повідомила про вихід з профспілки КП «Теплоенерго».

В ході розгляду справи позивачем не було доведено, що на підприємстві створено Первинну профспілкову організацію працівників КП «Теплоенерго» Вільної профспілки м. Кременчука.

Посилання суду на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у своїй постанові від 21 березня 2012 року у справі №6-4цс 12, є безпідставними, оскільки у подібних правовідносинах, які переглядалися ВС України, професійна спілка була легалізована на підприємстві в установленому порядку.

В даному випадку, матеріали справи на містять доказів, що на підприємстві КП «Теплоенерго» на момент розгляду справи відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» була легалізована будь-яка нова профспілка, в тому числі Вільна профспілка м. кременчука На підприємстві відсутні письмові повідомлення про створення нової профспілки на підприємстві, як того вимагає порядок легалізації професійних спілок, їх прав та обєднань визначений ст. 16 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Таким чином, звільнення без погодження було проведено законно.

Крім того, неможливо погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 було звільнено з порушеннями норм чинного законодавства у вихідний день.

Дійсно згідно графіку роботи в день звільнення 25.05.2016р. у ОСОБА_2 був вихідний день, але на підприємстві був робочий день.

Однак, трудовим законодавством не передбачено вимог щодо припинення трудових відносин саме в робочі дні тижня, не встановлено і заборони звільняти працівників у їхній вихідний день, окрім відпустки та тимчасової непрацездатності, за наявності визначених законом підстав для звільнення.

У випадку звільнення у день, коли працівник не працював, у КЗпП України передбачено спеціальну норму щодо порядку проведення розрахунків із працівником, якого звільняють. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, якщо працівник у день звільнення не працював, то належні йому при звільненні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тобто при звільненні працівника у вихідний або неробочий день слід дотримуватись всіх організаційно-правових гарантій. Як вбачається з матеріалів справи на момент звільнення ОСОБА_2 на підприємстві КП «Теплоенерго» 25.05.2016р. був робочим днем.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_2 проведено з дотриманням норм чинного законодавства, відповідно до п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, а відтак і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові..

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Теплоенерго" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________ ОСОБА_1