АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/727/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/628/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що його батьки - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 21.06.2000 року по 13.09.2001 рік. Після народження він залишився проживати разом з батьком, його вихованням з народження та по теперішній час займалась бабуся - ОСОБА_9. Лише у вісім років він дізнався, що відповідач є його матір'ю. У 2005 році його батько ОСОБА_8 подав до суду позов про позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього та стягнення аліментів, у зв'язку чим остання сплачувала кошти на його утримання у примусовому порядку. Однак будь-якої іншої участі в його утриманні та вихованні не приймала, матеріальної допомоги добровільно не надавала. Після смерті батька у 2010 році він залишився разом з бабусею, яка займається його вихованням. З підстав того, що відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до нього, він звернувся до суду та ставив питання про позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов було задоволено.

Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 від 22.11.2000 року, виданого відділом РАЦС Подільського РУЮ, актовий запис №892).

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач та її представник подали апеляційну скаргу. Де ставили питання про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Позивач, представник позивача, третя особа по справі не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Відповідач та представник прокуратури будучи повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на її охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

При цьому судом першої інстанції вказувалося, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України, що остання сплачує на утримання аліменти на утримання сина (позивача по справ), того, що вона піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ним загально-визначених норм моралі; виявляє інтерес до його внутрішнього світу; створює умов для отримання ним освіти.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959 р), Конвенції ООН про права дитини ( 1989 рік) міжнародних договорах згода на обов'язковість яких надана ВР України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно - правових атах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Як зазначено в Декларації ООН з прав дитини (1959 рік) «дитина для повного та гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, якщо це можливо зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в усякому разі, в атмосфері любові і матеріальної і моральної забезпеченості».

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Згідно ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Визначення «позбавлення батьківських прав» міститься в Постанові Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до якої позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які її незаконно утримують, та інш.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Не погоджуючись з рішенням суду , апелянти вказували на те, що судом першої інстанції рішення суду прийнято всупереч наявним в матеріалах справи доказам. Справа взагалі на їх думку не повинна була слухатись в суді, оскільки її ініціатором є саме свекруха відповідача, яка з моменту народження дитини мріяла про розлучення її сина з невісткою з якою у неї з першого дня склалися неприязні стосунки.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, так як згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають: один з батьків; опікун; піклувальник; особа, в сім'ї якої проживає і дитина; заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років

Позивач в суді вказував на те, що рішення про звернення до суду з позовом прийнято ним особисто виходячи з поведінки матері, яка самоусунулася від виховання дитини з моменту його народження.

Також згідно з ч. 2 ст. 258 СК та ч. 2 ст. 262 СК баба, дід, сестра, брат, мачуха, вітчим мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних осіб (внуків тощо) до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Крім того в ході розгляду справи не було також надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що свекруха відповідача перешкоджала у спілкуванні онука з відповідачем. Відсутні також звернення до служби у справах дітей з приводу чинення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Вказуючи в апеляційній скарзі, що позивач подаючи заяву про позбавлення матері батьківських прав робить це для того щоб в подальшому мати пільги для вступу та навчання після школи, колегія суддів вважає, що відповідач не надала доказів на їх підтвердження. Хоча у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Також на думку, апелянтів у судовому засіданні було доведено те, що після смерті батька дитини саме відповідач утримувала та піклувалась про свого сина і не було жодного рішення компетентного державного органу про перекладання цих обов'язків на бабусю ОСОБА_9 . Яка будучи допитана в якості свідка підтвердила 10 серпня 2016 року під присягою та звукозапис, що відповідачка кожного місяця перераховувала бабусі для утримання позивача замість 200 гривень присуджених судом - 500 гривень, тобто, на 300 гривень більше. Також вона додатково витрачалась на продукти харчування, що підтвердив сам позивач в своїх поясненнях на заперечення. Однак, суд на зазначені обставини уваги не звернув.

Надаючи такі письмові пояснення, відповідач по справі весь час акцентує увагу на виплаті нею аліментів та придбанні продуктів харчування, що не може свідчити про її ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини.

Колегія суддів вважає, що відповідач не бере до уваги положення діючого СК України за яким, саме на батьків покладений обов'язок по утриманню дітей до їх повноліття. При цьому мати дитини ніде не вказує в своїх поясненнях, чи є надана нею допомога достатньою для її сина у віці 16 років; які необхідні витрати несе позивач по забезпеченню свого життя; та чи є вони достатніми для дитини такого віку у відповідності до діючого законодавства.

Крім того, ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечення медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; - не надають дитині доступу до культурних цінностей та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу.

Колегія суддів вважає, що такі обставини були доведені в судовому засіданні наданими доказами позивачем та третьою особою, а саме характеристиками з дошкільних навчальних закладів та школи де навчався позивач. За тексом яких вбачається, що вихованням дитини займалася бабуся, мати всього лише один раз була присутня на батьківських зборах. Відповідач в письмових поясненнях ніде не вказує про вподобання сина, його інтереси, чи має він друзів, які плани він має на майбутнє. Вказуючи про те, що вона давно бачила як син замикається в собі, не вчинила будь-яких дій щодо його спілкування з психотерапевтом.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та свідоме нехтування своїми обов'язками відповідачем.

Підтвердженням цього на думку суду є доводи апеляційної скарги в частині того, що між сторонами роками існує усна домовленість що для кращого виховання дитини їй зручніше буде проживати з бабусею у зв'язку з близьким розташуванням її будинку до школи та кращими умовами проживання.

Однак, на час смерті батька неповнолітньому було лише 10 років, а з матір'ю чоловіка як стверджує відповідач вона мала погані стосунки, тому про усну домовленість що була досягнута сторонами взагалі неможливо говорити як про таку що відбулася.

Надані відповідачем фотокартки, квитки до театру за 2012 рік не можуть свідчити про турботу матері та забезпечення інтересів сина протягом всіх шістнадцяти років його життя. Відповідач в письмових поясненнях ніде не вказує про свою обізнаність вподобання сина, його інтереси, чи має він друзів, які плани він має на майбутнє. Вказуючи про те, що вона давно бачила як син замикається в собі, не вчинила будь-яких дій щодо його спілкування з психотерапевтом.

Також, не вчиняючи оперативних дій щодо відновлення за зверненням сина протягом шести місяців втраченої ним платіжної картки, тим самим вона змусила позивача до необхідності вишукування додаткових зусиль для підтримання свого життя.

Доводами апеляційної скарги є також посилання на норми європейського законодавства, а саме п. 94 рішення « Мамчур проти України» де також фігурує бабуся і суд при цьому звертає увагу України, що такими стосунками було порушено п.1 статті 8 Європейської конвенції з захисту прав людини, а обов'язок держави - відновити сімю ( п.100, 108 рішення) а не руйнувати її для забаганок самотньої пенсіонерки або з метою отримання підвищеної пенсії чи поза конкурсного набуття вищої освіти.

Колегія суддів погоджується з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак суд може в виняткових випадках при доведеності винної поведінки одного із батьків або обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов'язків.

Однак, під час розгляду даної справи саме поведінка відповідача унеможливлює здійснити висновок щодо необхідності відновлення сімї. Вона в будь-який спосіб уникає особистої присутності у спілкуванні з сином. Обмежуючись лише особистими письмовими поясненнями, які надає як до органу опіки та піклування так і суду першої та апеляційної інстанції. Це в той час коли син, якому вже виповнилося 16 років намагається пояснити собі чому саме так склалося його життя. Проживаючи в суспільстві він має сформоване уявлення про сімю та роль в ній матері, а поведінка саме його матері, яка не проживає разом з ним з народження і до теперішнього часу діями самої відповідачки не змінюється.

Враховуючи вік дитини, не можна покладати на нього відповідальність за відсутність наміру у спілкуванні з відповідачем. Так як з народження і до теперішнього часу він не проживав з матір'ю. І тому лише ініціатива матері відносно зустрічі, проведення разом часу, прогулянок, бесіди може відродити бажання на спілкування сина з матір'ю. Так як лише сама мати - відповідач по справі може пояснити дитині підстави та мотиви спільного не проживання та вказати про бажання опікуватися ним та дбати про нього та його майбутнє.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом заперечень щодо позовної заяви, досліджувалися судом з наданням відповідної правової оцінки відображеної в рішенні суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до припущень, натомість не містять обставин, які б вказували на виконання відповідачем батьківського обов'язку або на можливість зміни ставлення до виховання дитини.

При цьому сам по собі факт періодичного надання матеріальної допомоги не є підставою для відмови в задоволенні цього позову, оскільки не свідчить про достатнє забезпечення дитини та піклування про фізичний та духовний розвиток, тощо.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: