Провадження № 22-ц/773/337/17 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що після смерті її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на частку у квартирі АДРЕСА_1. Зазначала, що через поважні причини, такі як тяжка хвороба її чоловіка та постійний догляд за ним, а також через свою хворобу вона не змогла вчасно звернутися із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивач ОСОБА_3 не довела належними і допустимими доказами, що причини пропуску строку на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на які посилалася в позові, є поважними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна - частини квартири по АДРЕСА_1, яка раніше належала на праві часткової власності спадкодавиці, її чоловікові та синові ОСОБА_6 по 1/3 частці кожному. Після смерті батька позивачки ОСОБА_8 його частку успадкували її мати ОСОБА_7 та син позивачки ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом.

Крім того, ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла усе належне на час смерті майно своєму внукові ОСОБА_4

В позові ОСОБА_3 вказує, що має право на обов'язкову частку у спадковому майні, оскільки на час смерті матері була пенсіонером, тобто була непрацездатною, як і брати - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Однак з поважних причин вона не змогла подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тому і звернулась із даним позовом.

Як визначено ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі ж відсутності заповіту, визнання його недійсним , неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст..ст.1261-1265 цього Кодексу.

Разом з тим, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (ч.1 ст.1241 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належність та допустимість доказів закріплено у ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Суд першої інстанції на підставі наданих та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що докази про тяжку хворобу чоловіка позивачки у період 2008-2010 років та перенесену нею хворобу, внаслідок якої вона лікувалась з 8 по 11 червня 2016 року не підтверджують факту наявності таких об'єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали би позивачці у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень ст. 1272 ЦК України.

Отже, при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення не були порушені норми матеріального та процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону, дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, з огляду на що апеляційна скарга підлягає відхиленню на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді