Справа № 464/3784/16 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1083/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважає, що оскаржуваним рішенням не забезпечено рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що ОСОБА_5 знаходиться на обліку у Львівському обласному спеціалізованому диспансері радіаційного захисту населення, її стан здоровя постійно погіршується, однак судом дані докази не бралися до уваги. Зазначає, що судом не було взято до уваги те, що між позивачем та відповідачем була усна домовленість про те, що ОСОБА_2 буде допомагати матері, яка в свою чергу не буде ініціювати перед судом розгляд питання про зняття ОСОБА_2 з реєстрації з місця проживання у квартирі, в якій він фактично не проживає тривалий час, а комунальні платежі за нього та його сім'ю оплачує матір з мінімальної пенсії. Пенсія, яку отримує позивач не забезпечує їй мінімуму необхідного на проживання. Позивач практично від сина, який працює лікарем в Королівстві Іспанія жодної допомоги не отримує.

В судове засідання сторони не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (нявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси відповідача в судовому засіданні захищав представник.

Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю у іншому судовому засіданні колегія суддів вважала необґрунтованим та таким, що до задоволення не підлягало, оскільки представником жодних доказів участі у будь-якому іншому судовому засіданні надано не було; більше того представником навіть не наведено у клопотанні жодних даних про певну справу, участь у розгляді якої він бере; окрім цього навіть у випадку участі у розгляді іншої справи представником не наведено жодних доводів з приводу пріоритетності такої порівняно із даною справою; не наведено жодних даних неможливості забезпечення участі у даній справі та впорядкування питань організації участі у інших справах з врахуванням призначення розгляду даної справи та повідомлення про розгляд даної справи майже за місяць до судового засідання (позивач та її представник отримали повістку про виклик до суду 30.01.2017 року (повідомлення про вручення поштового відправлення а.с. 128, 129). Окрім наведеного жодних доводів неможливості участі у розгляді даної справи позивача не наведено та доказів поважності причин її неявки у судове засідання не представлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 202-205 СК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач ОСОБА_5 є матірю ОСОБА_2, відповідача по справі, відповідно до свідоцтва про народження серії І-ТП № 331353 від 11.05.1977р., має незадовільний стан здоровя, оскільки є інвалідом ІІІ групи, захворювання повязаного з наслідками аварії на ЧАЕС, що стверджується посвідченням серії А №099124 та довідкою Львівського обласного спеціалізованого диспансеру радіаційного захисту населення.Як вбачається з копії довідки Головного управління ПФ від 05 квітня 2016 року середній розмір пенсії, отриманої позивачем за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року, становить 1394 грн. 08 коп.Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів, позивач посилається на ту обставину, що вказаний розмір пенсії не забезпечує їй належний рівень життя, оскільки несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, а суми, яка залишається не вистачає на харчування та придбання ліків.Судом також встановлено, що позивачу згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1.Також, встановлено, що у вказаній квартирі позивачка проживає спільно з своїм чоловіком ОСОБА_6, 1957р.н. та сином ОСОБА_7, 1997р.н., які є працездатного віку, разом з позивачкою зобовязані нести витрати по утриманню житла.Згідно листа Сихівського відділу соціального захисту від 10.06.2016р. №2605/10-6704 ОСОБА_5 за її заявою призначено житлову субсидію з 01.06.2015р. терміном на 12 місяців у розмірі що становить 115,28 грн. А також, ОСОБА_5 має право на пільги як особа (ЧАЕС) 1-ї категорії в розмірі 50% на дві особи відповідно до ст.20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС». Відповідач ОСОБА_2 як особа (ЧАЕС) 2-ї категорії з 17.02.2005р. також має право на пільгу в розмірі 50% на одну особу відповідно до ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС». Надання пільг і їх розрахунок належить до компетенції організацій-надавачів житлово-комунальних послуг.Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою проживання на ІНФОРМАЦІЯ_1.Таким чином, витрати на житлово-комунальні послуги по квартирі де проживає позивачка, компенсуються за рахунок пільг як позивача, так і відповідача, а також за рахунок субсидії.Разом з цим у листі зазначено, що ОСОБА_5 призначена і виплачується по даний час щомісячна компенсація витрат на продукти харчування.Дані про обстеження позивачки з Львівського обласного клінічного діагностичного центру носять інформаційних характер про стан здоровя, однак не містять жодних рекомендацій з приводу лікування та призначення ліків.Відповідно надані копії чеків не дають вичерпної інформації про те, чи позивачка несла витрати по придбанню ліків, чи вказані ліки є необхідними для позивачки, чи придбавались вони за призначенням лікаря, тому такі не можуть слугувати належними доказами необхідності у додаткових витратах на придбання позивачкою ліків.Станом на вересень 2016 року розмір отримуваної пенсії позивачкою становить 1413 грн. 82 коп., згідно довідки УПФ від 04.10.2016р.Пенсія у середньомісячному розмірі 1413,82 грн., яку отримує позивач, повинна повністю покривати видатки на продукти харчування, непродовольчі товари та набори послуг, що є необхідними для забезпечення нормального функціонування організму людини, і збереження здоровя, задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.Відповідач в свою чергу є переселеним з зони ЧАЕС 2-ї категорії згідно посвідчення, одружений з ОСОБА_8, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.Відповідач в добровільному порядку, перебуваючи за кордоном переказував позивачці грошові кошти в іноземній валюті в січні 2016 року, квітні 2016 року.Судом взято до уваги і ту обставину, що крім відповідача, позивач має ще дочку ОСОБА_10, 1974р.н., до якої не пред'явлено позову про стягнення аліментів. Позивач не представила суду доказів того, що її витрати щомісяця перевищують розмір пенсії, яку вона отримує, що свідчило б про потребу у матеріальній допомозі, та відсутність такої допомоги з боку відповідача, що відповідно до вимог ст.202 СК України покладало б на відповідача обовязок утримувати матір та давало суду підстави для задоволення вказаних позовним вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі ст.203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У звязку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких предявлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК).

Згідно зі ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не предявлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

З врахування наведених вимог закону та їх розяснень слід вказати про те, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Статтею 201 СК України визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Таким чином сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто у випадку задоволення позову, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги.

Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Зважаючи на наведене, слід вказати, що судом першої інстанції належним чином встановлено обставини, які мають значення для справи та правильно застосовано норми закону.

Так, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано відповідач є дійсно сином позивача. Позивача слід вважати непрацездатною оскільки таку хоча і не слід вважати особо похилого віку (1955 р.н.), однак позивач є інвалідом ІІІ групи та страждає на ряд важких хронічних захворювань.

Однак, позивачем жодним чином не доведено її потребу у матеріальній допомозі. По-перше, як вбачається із довідки про отриману пенсію, розмір пенсії позивача складає величину не меншу від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого у ст. 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2015 2016 роки» за відповідні періоди. Так, пенсія позивача з листопада 2015 року по вересень 2016 року складала розмір від 1394,08 грн. до 1413,82 грн. прожитковий мінімум ж для такої категорії осіб у ці періоди складав розмір від 1074 грн. до 1130 грн.

При цьому жодних доказів про те, що позивач несе значні додаткові витрати на придбання медикаментів, медичні огляди, профілактику, тощо та це чи будь-яка інша обставина істотно впливає на її матеріальне становище у бік погіршення, у матеріалах справи немає.

Витрати на ліки навпаки, як вбачається із наявних матеріалів справи не слід вважати істотними та складають в середньому 322,41 грн. на місяць (розрахунок придбаних медикаментів та чеки на придбання таких а.с. 65-76, 103). Придбання медикаментів за два з одинадцяти місяців на суми близько 700 грн. не свідчать про системний характер витрат такого розміру позивачем та відповідно не вказують на потребу у матеріальні допомозі, про стягнення якої подано позов. Крім цього, як вірно вказано судом першої інстанції, відсутні докази про те, що такі придбані позивачем у звязку із призначеним їй лікуванням.

Крім цього, судом вірно встановлено те, що позивач користується субсидією та пільгами на сплату комунальних послуг та з нею у квартирі зареєстровані її чоловік, їх спільний повнолітній син ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька позивача та сестра відповідача ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4

Зважаючи на вказане, відсутність у позивача потреби у матеріальній допомозі, зокрема, і від відповідача; наявність у неї достатніх власних доходів; відсутність істотних втрат у грошових коштах, що свідчили б про необхідність матеріальної допомоги; наявність у відповідача на утриманні малолітньої донки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 та як ствердила представник відповідача новонародженої другої дитини на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції; те, що відповідач незважаючи на наведене, а також певну конфліктність у стосунках між сторонами, про що свідчить і даний спір, надає певну матеріальну допомогу позивачу, що підтверджено доказами про грошові перекази та не заперечувалось позивачем, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що відповідає вимогам закону та обставинам, що мають значення для справи слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу як необґрунтовану.

Вказане також, підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у постанові по справі у подібних правовідносинах, а саме №6-3066цс15 від 13.04.2016 року, що прийнята у порядку передбаченому п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_13