Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, третя особа - міське комунальне підприємство «Основаніє», про визнання права користування житловим приміщенням та визнання членом сім'ї наймача, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати її членом сім'ї ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за собою право користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з листопада 2002 року вона як член сім'ї наймача житлового приміщення вселилася до квартири АДРЕСА_1, де почала постійно проживати як дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 У зазначеній квартирі проживав також батько ОСОБА_5 - ОСОБА_4, який із 14 жовтня 1986 року зареєстрований у цій квартирі та був її наймачем. Зазначена квартира належить до комунального житлового фонду. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона від ОСОБА_5 народила дочку ОСОБА_6 Таким чином, вони всі проживали однією сім'єю в указаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, після чого вона разом із його батьком та дочкою залишилася проживати у зазначеній квартирі. 27 червня 2013 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_7, який зі згоди ОСОБА_4 вселився до квартири. 18 вересня 2013 року ОСОБА_4 уклав із міським комунальним підприємством «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє») договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї з ОСОБА_7 народився спільний син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого вона разом зі своєю сім'єю залишилася проживати в квартирі, де проживають до цього часу. Вважає, що оселившись у листопаді 2002 року як член сім'ї наймача квартири і проживаючи у цій квартирі тривалий час, вона набула право користування зазначеним житловим приміщенням. Так як ОСОБА_5 був єдиною особою, яка проживала з наймачем квартири, і саме у зв'язку зі спільним із ним проживанням як чоловіка та дружини вона оселилася у квартиру, тому письмова згода на її вселення не складалася. Зазначена квартира з листопада 2002 року є її постійним місцем проживання і з моменту її вселення до дня смерті наймача вона постійно проживала як член його сім'ї, вела з ним спільне господарство, доглядала його та здійснювала заходи щодо його поховання.

Рішенням Жовтневого районною суду м. Запоріжжя від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках держаного і громадянського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.

Згідно зі ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним житлове приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 9 постанови від 12 квітня 1983 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що спірна квартира знаходиться у комунальній власності м. Запоріжжя, власником є територіальна громада міста в особі Запорізької міської ради.

У квартирі з 1986 року був зареєстрований та мешкав ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Також у квартирі до 2010 року був зареєстрований ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також установлено, що за життя ОСОБА_4 не зареєстрував себе батьком дитини, народженої позивачем, шлюбу з нею не укладав. Крім того, позивач не зареєстрована в зазначеній квартирі та не надходило звернень щодо її реєстрації або реєстрації її дитини.

Установивши, що у 2013 році позивач уклала шлюб із ОСОБА_7, народила від нього дитину, таким чином створила нову сім'ю, яка між тим не зареєстрована у встановленому законом порядку у спірній квартирі, суд обґрунтовано вважав відсутніми підстави для висновку, що вселення у спірну квартиру, яка перебувала у комунальній власності, відбулося з дотриманням закону.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що наймачі квартири, у тому числі ОСОБА_4, членом сім'ї якого вважає себе позивач, надавав письмову згоду на вселення позивача до спірної квартири. Вселення позивача, а тим більше її нової родини, було унеможливлене і тим, що квартира є однокімнатною та вселення інших осіб порушувало встановлені санітарні норми.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо наявних у справі доказів (показання свідків) на підтвердження того, що її вселення до квартири відбулося зі згоди наймача ОСОБА_4 у зв'язку з фактичним перебуванням у шлюбних відносинах із ОСОБА_5, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено. Так само не впливають на правильність висновків судів доводи касаційної скарги про сплату комунальних послуг, місце реєстрації в гуртожитку та в подальшому реєстрація в будинку її матері.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак