Номер провадження: 22-ц/785/2493/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й. Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

22.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, до ОСОБА_4, по якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в сумі 94620 грн. (еквівалент 6000 дол. США) та проценти у розмірі 112597,80 грн. (еквівалент 7140 дол. США).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 20.08.2012 року позивач ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_4 6 000 дол. США строком до 20.08.2013 року, про що ОСОБА_4 власноруч написано розписку про отримання вказаної суми та строку її повернення. На випадок непогашення боргу у вказаний строк ОСОБА_4 зобов'язався сплачувати 7 % в місяць від залишку боргу. При закінченні строку повернення коштів позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення позики, однак останній відповів відмовою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду, 05.01.2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що оригінал розписки ним втрачений; відповідач не довів факту не отримання грошових коштів від позивача, а також апелянт посилався на те, що відповідач отримував від нього грошові кошти на ведення їх спільного бізнесу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представника апелянта та відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, усе обґрунтування позовних вимог позивача зводилось тільки до копії розписки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, на підтвердження чого позичальник складає розписку або інший документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України у разі оспорювання договору позики, укладеного в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження факту передачі-отримання грошей.

Так, судом були встановлені наступні фактичні обставини.

Матеріали справи містять не завірену належним чином копію розписки, за якою 20.08.2012 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 6000,00 (шість тисяч) доларів США та зобов'язався їх повернути до 20.08.2013 року, а у разі не погашення боргу у вказаний строк, зобов'язався виплачувати 7 процентів в місяць від залишку боргу (а.с. 5).

Колегія суддів, прослухавши диск аудіозапису судових засідань, приймає до уваги, що позивач ОСОБА_2 вважає, що в даному випадку має місце не виконання зобов'язань за договором позики, що дає йому підстави звернутися до суду та просити стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики та проценти.

Між іншим, відповідач ОСОБА_4 заперечує факт позичання коштів у ОСОБА_2, зазначаючи, що 20.08.2012 року він не отримував в борг у позивача грошові кошти та не писав власноручно текст вищезазначеної розписки. Крім того, відповідач зазначав, що він та позивач вели спільній меблевий бізнес, в який обидва вкладали свої кошти, та на той час прийшли до висновку, що їх бізнес прогорів, а їх внески в спільну справу фактично втрачені. При цьому кошти, які вкладались позивачем в їх спільний бізнес, відповідач безпосередньо на руки не отримував. Відповідач вважає, що заявляючи позов на вказаних підставах, позивач має на меті лише повернення за його рахунок своїх грошей, які він вклав в їх спільний бізнес, розраховуючи отримати прибуток.

При цьому відповідач заперечує існування розписки та достовірність копії представленої позивачем, яка не завірялася судом на предмет відповідності оригіналу.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи судом першої інстанції, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи (а. с. 124-126), яка не була призначена районним судом через відсутність у позивача оригіналу розписки.

Таким чином, суд першої інстанції був позбавлений можливості повного та всебічного розгляду справи, з метою встановлення істини у справі, а тому виходив тільки з наявних у матеріалах справи письмових доказів, наданих позивачем, яким виступила не завірена копія розписки, інших письмових та належних доказів матеріали цивільної справи не містять.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що не завірена копія розписки за відсутності оригіналу документу не може розцінюватися судом як належний доказ, а тому позивачем не був доведений факт передачі грошових коштів відповідачу в борг, оскільки не доведено факту укладення 20.08.2012 року договору позики з відповідачем на суму 6000 доларів США, а також не доказано факту існування розписки про отримання грошових коштів.

Аналізуючи характер правовідносин, які виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Написання та підписання позичальником розписки підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір (розписка) є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Таким чином, факт підписання відповідачем договору позики (розписки) є доказом отримання ним від позивача позики.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що позичальник має право оспорювати та заперечувати проти договору позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

При укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18.09.2013 року, висловленої при розгляді справи № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15).

Крім того, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відповідач наполягав на тому, що грошові кошти у борг він від позивача не отримував, розписку не писав.

У свою чергу представник апелянта (позивача), який знайомий і з позивачем, і з відповідачем наполягав на розгляді справи на підставі наявних письмових доказів, які знаходяться у матеріалах справи.

Колегією суддів було роз'яснено сторонам ч.4 ст. 10 ЦПК України, але сторони у справі відповідного клопотання не заявляли, скориставшись своїми процесуальними правами та обов'язками на власний розсуд, вважаючи за можливе вирішити справу на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що стороною позивача (апелянта) на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції оригінал розписки також не був наданий.

Не завірена копія розписки не може бути взята до уваги як беззаперечний та достеменний доказ. Таким чином, оскільки факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів за розпискою не знайшло підтвердження під час судового розгляду, факт укладення договору позики не підтверджено позивачем належними та допустими доказами (певними засобами доказування - оригіналом боргового документу), то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Вказана норма забороняє зловживання правом, розрізняючи види останнього, а саме навмисне завдання шкоди іншій особі у процесі реалізації свого права та зловживання правом, пов'язане з використанням недозволених форм його реалізації, але у рамках загального дозволеного типу поведінки щодо даного права.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв'язку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Апеляційна скарга не містить доводів, які є підставами для скасування рішення суду.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра