У х в а л а

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про повернення строкового депозитного вкладу, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 лютого 2014 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу № SAMDNWFD100, предметом якого є розміщення в банку іменного строкового банківського вкладу фізичної особи на мінімальний строк 3 місяці, але не більше 366 днів, з виплатою відсотків зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок позивача.

Відповідач, згідно з умовами договору, зобов'язався повернути позивачу вклад, нарахувати і сплатити 8 % річних від суми вкладу 21 лютого 2015 року, що становитиме 8 800 доларів США.

З метою повернення належних йому грошових коштів він заздалегідь, а саме 30 січня 2015 року звернувся до банку із заявою про виплату належних йому коштів, на що отримав листа про відмову у їх виплаті в зв'язку з тим, що згідно постанови Правління НБУ від 06 лютого 2014 року за № 49, яка діяла на час звернення, банківські установи було зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 тис. грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, тобто банк на даний час не може виконати своїх зобов'язань за договором.

Позивач вказав, що 23 лютого 2015 року відповідач видав через касу обмежену суму 500 доларів США, розраховуючи її не по курсу НБУ, а по комерційному курсу продажу ПАТ КБ «ПриватБанк».

24 лютого 2015 року відповідач взагалі відмовив йому у подальшій виплаті, посилаючись на технічну неможливість, та запропонував оформити банківську картку, щоб залишок був перерахований безготівково на неї. Позивач вважає, що такі дії банку є протиправними та не відповідають вимогам діючого законодавства, а постанова Правління НБУ від 06 лютого 2014 року за № 49 втратила чинність, вона не є підзаконним актом, тому не повинна братись до уваги при здійсненні діяльності і носить лише рекомендаційний характер.

У зв'язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача 8 300 доларів США одноразовою виплатою та зобов'язати відповідача сплатити пеню в розмірі 10,5 % річних на суму фактично невиплачених коштів, згідно п. 4 договору, за понаднормове користування коштами вкладника, оскільки такий відсоток встановлено банком на момент звернення до суду.

Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 8 300 доларів СІЛА одноразовою виплатою готівкою.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахувати відсотки з розрахунку 8 % річних на суму фактично невиплачених коштів, за користування коштами вкладника по день фактичного повернення суми вкладу на користь ОСОБА_4 та сплатити нараховані кошти.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 червня 2016 року заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 201 року в частині одноразової виплати готівкою скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказував на те, що банком порушено право власності ОСОБА_4, що суперечить вимогам законодавства України та принципам міжнародного права, а тому кошти мають бути видані позивач одноразовою операцією з його поточного рахунку.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині одноразової виплати готівкою з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову вказаної позовної вимоги апеляційний суд указував на те, що судом не звернуто увагу на порядок виконання цього рішення суду, який передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, за змістом зазначених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що відмова банку у поверненні грошових коштів з вкладного рахунка ОСОБА_4 суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору.

Відносини банку та володільця рахунка передбачені главою 72 ЦК України, обов'язок банку з повернення коштів урегульовано ст. ст. 1068, 1073 ЦК України та умовами відповідного договору. У зв'язку з цим суд правильно зобов'язав відповідача видати позивачу грошові кошти згідно з умовами поточного рахунка, а порядок виконання цього рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року в частині залишення без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 23 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко