Справа № 145/1888/16-ц
Провадження №2/145/123/2017
РІШЕННЯ

іменем України

"24" лютого 2017 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Цюпій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту та заборону вчиняти дії,

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом, в якому просить звільнити з-під арешту нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_2, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями в смт.Тиврів, вул.. Котовського, 52, накладений постановою державного виконавця від 13.01.2016 року та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "Приватбанк" права іпотекодержателя щодо даного домоволодіння.

На обґрунтування позову вказує, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 04.06.2008 року, 04.06.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є дане домоволодіння.

Тобто, право застави щодо предмета іпотеки у нього виникло 04.06.2008 року, а 13.01.2016 року державним виконавцем був накладений арешт на вказане майно, тобто пізніше ніж було укладено Договір іпотеки, а тому він має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок даного майна. Крім того, станом на 03.11.2016 року заборгованість відповідача перед банком становить 30481, 79 доларів США, що перевищує вартість предмета іпотеки.

Державний виконавець не мав правових підстав для звернення стягнення на заставне майно.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, просить його задоволити з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що накладеним державним виконавцем арештом порушуються права банку, оскільки банком формуються резерви заставного майна за простроченими кредитами для можливої його реалізації в майбутньому.

Представник відповідачів ОСОБА_4 позов не визнала, вважає його безпідставним, мотивуючи тим, що позивач не є власником іпотечного майна, не є його володільцем, а відтак не може заявляти даний позов; ним не доведено порушення його прав арештом спірного майна; на даний час згідно ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" позивач не має права примусово звернути стягнення на дане нерухоме майно.

Представник третьої особи без самостійних вимог Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про відкладення справи до суду не надходило.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

04.06.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIWWG6, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 27228, 94 доларів США на споживчі цілі в обмін на зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати передбачених Кредитним договором платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 04.06.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем було укладено договір іпотеки.

Згідно із п. 35.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований вв смт. Тиврів, вул.. Котовського, 52.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008 року.

04.06.2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 Тиврівського районного нотаріального округу на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" та у зв'язку з посвідченням Договору іпотеки була накладена заборона відчуження предмету іпотеки (а.с.18).

Рішенням Вінницького міського суду від 20.10.2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» присуджено до стягнення солідарно 452037,15 грн. та судові витрати в рівних частках в сумі 3654 грн. за вищевказаним кредитним договором від 04.06.2008 року.

13.01.2016 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницької міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № №127/17576/15-ц, виданого 17.12.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області на підставі даного рішення суду, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, зокрема і на вказане нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (а.с.70).

Дане обтяження зареєстровано за № 12928813 від 14.01.2016 р. та №13052551 від 29.01.2016р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 17-18).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом тим, статтею 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна.

На час накладення арешту такий порядок був передбачений статтею 60 Закону в України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, ч.1 ст. 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.2 постанови №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно); відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Наведене свідчить про те, що суд, розглядаючи такий позов, повинен повно та всебічно встановити обставини, на які посилається позивач, щодо виникнення права власності на спірне майно, і ці обставини позивач повинен довести належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України.

В теорії цивільного права право володіння визначається як юридично забезпечена власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-124 цс-13 ) відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відповідно дост. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач не є власником майна земельної ділянки, що є предметом іпотеки, тому не є власником чи володільцем арештованого майна, а лише іпотекодержателем, а тому права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешту є безпідставними.

До аналогічного правового висновку Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 листопада 2016 року (справа №369/13111/15-ц).

Позивач відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не довів, що він є власником зазначеного житлового будинку, або володіє ним на підставі закону чи договору або іншій законній підставі.

Слід також вказати, що згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» примусовій реалізації спірне майно не підлягає.

Згідно письмових пояснень представника відповідача ОСОБА_3 накладений арешт на предмет іпотеки порушує права позивача, так як позивач несе збитки, які мають вираз у необхідності формувати резерви за простроченими кредитами, тобто фактично вилучати грошові кошти з обороту, що має наслідком не донарахування не тільки прибутків банку, але і податків до Державного бюджету України.

Проте зазначені доводи доказами необґрунтовані, доводи представника позивача про можливе порушення прав позивача в майбутньому також нічим не підтверджено.

Порушення прав ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя спірного майна, які були б пов'язані з правом власності на майно чи з правом володіння ним, не вбачається, тому вимоги банку про звільнення вказаного майна з-під арешту на підставі ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» на законі не ґрунтуються, а обраний позивачем спосіб захисту його прав як іпотекодержателя не може бути застосований до спірних правовідносин.

Посилання позивача на положення ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року, (який був чинний на момент винесення постанови про арешт майна), згідно якої, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, позову не обґрунтовує, так як спірний будинок арештовано виконавцем в інтересах саме позивача, який і є стягувачем та іпотекодержателем даного майна, а не в інтересах третіх осіб, які не є заставодавцями, а отже права позивача ні відповідачем, ні державним виконавцем не порушено.

Накладення арешту державним виконавцем відповідало вимогам ч. 1 ст. 54 чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року, за якою звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Права банку, як іпотекодержателя, при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

В зв'язку з чим, вимоги позивача щодо заборони вчиняти дії задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 526 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, ст. 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, ч. 6 ст. 3,ч.1 ст. 9, 12, 33, 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ,-

вирішив:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог Тиврівський районний відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту та заборону вчиняти дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_6