Справа № 463/6046/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/254/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі та уточненнях до неї просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на його користь за Договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобовязання (зокрема і за грудень 2014 року та за березень 2015 року); стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на його користь за Договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобовязання (зокрема за і грудень 2014 року та за березень 2015 року). Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права. Зазначає, що покликання суду на те, що у позивача відсутні правові підстави на стягнення пені є безпідставними. Вказане спростовується рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року, яке набрало законної сили та яким стягнуто пеню за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за період з 30.03.2013 року по день розгляду справи в суді та яке перебуває на виконанні. Вказані ним суми пені за період з 8.10.2014 року по березень 2015 року, просить стягнути, зокрема, відповідно до ст.ст. 549, 551, 625, 1050 ЦК України та у відповідності до п.п. 4.3, 5.1 Кредитного договору.

В судове засідання відповідачі не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, немає.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст.ст. 13, 15, 16, 1049, 1054, 512, 515 ЦК України, ст.ст. 1, 21 Закону України «Про кредитні спілки» та вімовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішенням Личаківськго районного суду м.Львова від 7 жовтня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, вирішено: стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а всього на суму 45972,25 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а всього на суму 45972,25 грн. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року дане рішення Личаківського районного суду м.Львова залишено без змін. Вказаним вище рішенням суду встановлено, що 04.04.2008р. між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000 грн. на строк до 04.04.2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування. В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 04.04.2008р. між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобовязались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобовязань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобовязань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013р., до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». Як зазначено в п. 1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 грн. тіла кредиту та 11453,53 грн. процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору. Враховуючи те, що спірні зобовязання випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою та відповідачем ОСОБА_3, надання кредитних коштів здійснено за рахунок обєднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобовязання тісно повязані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобовязаннях не допускається, Відтак суд прийшов до висновку про те, що, оскільки відступлення кредитною спілкою права вимоги не спричиняє для позивача правових наслідків як стягнення пені за порушення виконання зобовязання, тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам, що мають значення для справи.

Дійсно як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013 року за яким до ОСОБА_2 переходить право вимоги за кредитним договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4.04.2008 року та договорами поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2, укладені на його забезпечення, що були укладені між відповідачами ОСОБА_3 (позичальник), ОСОБА_4, ОСОБА_5 (поручителі) та КС «Либідь», а конкретно 12500 грн. тіла кредиту та 11453,53 грн. відсотків, а також ті які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Однак як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах по справах №6-667цс15 від 2.09.2015 року та 6-59цс15 від 15.04.2015 року,що прийняті у порядку передбаченому п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування та, на одну з яких вірно посилався суд першої інстанції:

За змістом частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора у зобовязанні не допускається у зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України).

За статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх обєднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок обєднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 21 цього Закону визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а пунктом 11 частини першої цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої Законом, не допускається.

Отже, кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження законом не передбачені.

Ураховуючи, що спірні зобовязання випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою з фізичною особою, надання кредитних коштів здійснено за рахунок обєднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобовязання тісно повязані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобовязаннях не допускається, то немає правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що зобовязання у відповідачів перед позивачем виникло на підставі рішення суду, яким було стягнуто суми тіла кредиту, відсотків, а, також, і пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, то слід вказати про те, що, знову ж із ряду правових позицій Верховного Суду України, що викладені у постановах, що прийняті у порядку передбаченому п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування (зокрема, постанови у справах №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, №6-43цс14 від 21.05.2014 року, №6-3019цс15 від 13.01.2016 року, №6-2759цс15 від 20.01.2016 року та ін.), вбачається таке:

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Передача ж кредитною спілкою прав вимог, що виникли з кредитного договору та договорів порук, як вказано вище законом не передбачена та не допускається, тобто слід вважати, що такий правочин не відноситься до правочинів, що передбачені законом, а навпаки до таких які законом не передбачені та йому суперечать.

У звязку з цим вказаний випадок не є тим окремим випадком, встановленим законодавством при якому цивільні права та обов'язки (на виникнення яких вказує позивач у своїх вимогах) виникають з рішення суду, на яке посилається позивач.

Враховуючи вказане у задоволені позовних вимог судом першої інстанції було правильно відмовлено та підстав для скасування рішення суду немає.

Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

ОСОБА_6