ухвала

іменем україни

09 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Качалівської сільської ради Бородянського району Київської області, Бородянської районної ради Київської області, треті особи: ОСОБА_6, Реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції, Управління Держземагентства у Бородянському районі, про визнання рішень частково незаконними, скасування свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на Ѕ частину будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 лютого 1983 року його мати ОСОБА_7 подарувала йому та сестрі ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1.

Після дарування будинку він всі роки дозволяв сестрі та її чоловікові ОСОБА_5 проживати у подарованому будинку, а у 2015 році дізнався, що 10 лютого 1987 року Качалівська сільська рада вирішила визнати за ОСОБА_5 право власності на зазначений будинок.

Крім того, на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Качалівської сільської ради від 21 березня 1995 року про передачу у приватну власність земельних ділянок та рішення 12 сесії 4 скликання Качалівської сільської ради від 22 жовтня 2004 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку відповідач приватизував всю земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку за вказаною адресою.

Просив визнати недійсними вищенаведені рішення сільської ради, скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок видане на ім'я ОСОБА_5, визнати право власності на 1/2 частини будинку, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку виданий на ім'я відповідача.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Качалівської сільської ради Бородянського району Київської області. Бородянської районної ради Київської області, треті особи: ОСОБА_6, Реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції, Управління Держземагентства у Бородянському районі про визнання рішень частково незаконними, скасування свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частини будинку відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову по суті, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач правомірно набув право власності на частину спірного будинку на підставі договору дарування, оскільки не встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_4 отримав розпорядчі документи на частину спірного будинку та відповідно зареєстрував його в передбаченому законом порядку, зокрема ст. ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що у позивача право на користування спірною земельною ділянкою не виникало та таке право не порушене оскаржуваними рішеннями сільської ради.

Доводи касаційної скарги щодо незаконного оформлення відповідачем права власності на будинок та земельну ділянку та позбавлення позивача його майна не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 18 лютого 1983 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_4 житловий будинок жилою площею 52 кв. м в с. Качали Бородянського району Київської області, розташований на земельній ділянці колгоспу «Перемога» розміром 72 кв. м, що підтверджується копією договору дарування будинку.

На підставі рішення Качалівської сільської ради від 10 лютого 1987 року відповідач ОСОБА_5 оформив на себе право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_5 є власником земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарства площею 0,25 га та ведення особистого підсобного селянського господарства по АДРЕСА_1 на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Качалівської сільської ради від 31 березня 1995 року.

Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно з погосподарською книгою за 1980-1982 рр, особистий рахунок НОМЕР_1 в спірному будинку проживали: ОСОБА_8, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 (мати позивача), ОСОБА_9 (позивач) - вибув в м. Пенза 01 вересня 1980 року та ОСОБА_10

З ІНФОРМАЦІЯ_1 голова господарства ОСОБА_7 Суспільна група господарства - робітники.

Згідно з погосподарською книгою за 1983-1985 рр, особистий рахунок НОМЕР_1 в спірному будинку проживали: ОСОБА_7 (мати позивача) - вибула 20 січня 1983 року Київ (Буча), ОСОБА_6, ОСОБА_11., ОСОБА_5 (відповідач) - голова господарства. Суспільна група господарства - колгоспники.

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_5, з 12 липня 1978 року до 25 серпня 1989 року він працював в колгоспі «Перемога».

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Отже, з 1983 року господарство відноситься до категорії - колгоспних дворів.

Також, згідно зі ст. 153 ЦК України 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 243 ЦК України 1963 року договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До передачі речі прирівнюється передача розпорядчого документа на річ (ст. 128 ЦК України 1963 року).

Згідно зі ст. ст. 227, 244 ЦК УРСР договір дарування житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір дарування житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 7 перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у користування земельну ділянку у розмірах, що було передбачено раніше діючим законодавством, зберігають право на ці ділянки.

Згідно зі ст.ст. 20 та 63 ЗК Української РСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, та право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельно-шнуровій книзі колгоспу та погосподарській книзі сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із записом у по господарській книзі Качалівської сільської ради за період з 1983 року по 1990 року за колгоспним двором, головою якого був відповідач, закріплена присадибна ділянка розміром 0,30 га.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік