ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту (нікчемним) недійсним,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 року позивачка звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту (нікчемним) недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживала однією сім'єю як чоловік та жінка з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_1, який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та після його смерті відкрилася спадщина на вищезазначений житловий будинок та на дві земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,0344 га по АДРЕСА_1. Позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину, оскільки за даними спадкового реєстру спадкодавець все належне йому майно заповів ОСОБА_3 Позивач зазначає, що фактично успадкувала спадкове майно, оскільки до дня смерті ОСОБА_5 проживали з ним однією сім'єю, а також наголошує на тому, що під час спільного проживання істотно збільшилася вартість будинку внаслідок її трудових та особистих грошових затрат, тому вважає будинок спільною сумісною власністю, а померлий мав право заповідати лише свою частку у такому майні до виділення її внатурі, а не все майно. Також зазначає, що вона витрачала значні кошти на його лікування, оскільки чоловік хворів онкологічним захворюванням, а останні три роки був не ходячим та вона здійснювала догляд за ним до дня смерті. Також, позивач бере під сумнів те, що підписаний ОСОБА_5 заповіт відповідав його справжній внутрішній волі і був складений ним в такому стані, коли він міг керувати своїми діями, оскільки заповідач зловживав алкогольними напоями.

Виходячи з викладеного просила визнати недійсним (нікчемним) заповіт від 28.04.2004 року та визнати спадкове майно спільною сумісною власністю чоловіка та дружини, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позивач та її представник в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу та покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду від 25.06.2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до державних актів про право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 належали: земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,0344 га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7,8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.03.2002 року ОСОБА_5 належав жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.29).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, про що зроблений відповідний актовий запис №158.

Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте листом від 24.11.2016 року за № 2062/02-07 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки за даними спадкового реєструспадкодавець все належне йому майно заповів ОСОБА_3, а заявницею не було пред'явлено документів, які б підтверджували факт перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10).

Як вбачається з заповіту від 28.04.2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 1088, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Вінічук В.З., ОСОБА_5 все належне йому майно заповідав ОСОБА_3 (а.с. 28).

Так, відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. Загальні вимоги до форми заповіту та його посвідчення обумовлені главою 85 Цивільного Кодексу України.

Згідно із ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). Згідно із ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Виходячи з роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

За змістом ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наполягаючи на задоволенні позову позивачем та її представником не надано суду жодного доказу та підтвердження наявності підстав, з якими Закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Всі їх доводи, в тому числі щодо зловживання померлим алкогольними напоями, не усвідомлювання останнім значення своїх дій, ґрунтуються виключно на припущеннях позивачки, які вона виклала у позовній заяві, зробивши їх лише з того, що ОСОБА_5 нібито обіцяв після смерті залишити їй своє майно. Будь-яких доказів на підтвердження наявності сумнівів у психічному здоров'ї спадкодавця суду, в тому числі перебування його на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра надано не було.

Тим більш, в ході розгляду справи в судовому засіданні представник позивача посилався на те, що померлий не був алкоголіком (не мав сталої залежності, яка потребувала лікування).

Щодо позовних вимог визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне.

Як зазначалось, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 25.06.2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Правова позиція позивача та його представника ґрунтується на положеннях ст. 74 СК України (якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними), відповідних положеннях ст. ст. 60 - 61, 65 СК України.

Позивач та її представник під час розгляду справу наголошували на тому, що ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, проводили ремонт у будинку: змінювали поли, повністю перештукатурили стіни, переклеїли шпалери, частково змінили вікна у будинку, змінили дах будинку, руберойд змінили на шифер, разом будували гараж для мотоцикла, внаслідок чого суттєво збільшилась його вартість.

Як визначено в ч. 1 ст. 62 СК України, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя.

Таким чином, для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 62 СК України, доведенню підлягає факт істотного збільшення у своїй вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. При цьому звертається увага на те, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як зазначив Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту (ухвала від 09 липня 2014 року у справі №6-13167св14).

Разом з тим суд враховує, що частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті.

При цьому відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Одночасно суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Так, в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань.

Як було зазначено вище, що дійсно ч. 1 ст. 62 СК України передбачає можливість, а відтак і право одного з подружжя визнати особисте майно другого з подружжя об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за певних умов, і тільки після набуття такого майна правового режиму спільної сумісної власності подружжя, один з подружжя матиме право на визначення розміру часток такого майна та в подальшому на його поділ.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів того, що спадкове майно суттєво збільшилось внаслідок активних дій позивачки, суду не надано.

Більш того, через відсутність спеціальних знань суд позбавлений можливості достовірно з'ясувати вартість спадкового майна станом на час вирішення спорувартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, а сторона позивача своїм правом клопотати про призначення відповідної експертизи не скористалась.

Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які допитані за клопотанням позивача, суд оцінює критично, оскільки свідки повідомили суду лише те, що позивачка позичала гроші на проведення ремонту у будинку, однак щодо обставин фактичного використання цих грошей та достовірний обсяг таких витрат свідки не обізнані.

При цьому, свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11,які допитані за клопотанням відповідача, суду показали, що капітальний ремонт в будинку ніколи не проводився, а здійснювались лише поточні (косметичні) ремонтні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, та покази свідків, допитаних на клопотанням відповідача, зовсім протилежні щодо обставин проведення поліпшення спадкового майна, у чому спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача, а у іншої групи свідків - на користь відповідача. Тому суд приходить до переконання, що такі покази суперечливі між собою, є взаємовиключними, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації, а тому їх слід не приймати.

Оскільки позивачем не доведено, що житловий будинок, під час проживання однією сім'єю із ОСОБА_5., значно збільшився у вартості за рахунок проведених поліпшень, тому підстав визнавати спадкове майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає.

Згідно зі змістом частини третьої статті 213 ЦПК України ухвалене судом рішення обґрунтовується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У процесі розгляду справи позивачем та її представником не доведено того, що ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення заповіту та його волевиявлення не відповідало його волі. Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складанні заповіту були порушені вимоги чинного законодавства.

З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання заповіту як недійсним так і нікчемним, що обумовлює безпідставність заявлених вимог.

Керуючись ст. 215-216, 225, 1257 ЦК України, ст. 2, 6, 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту (нікчемним) недійсним - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 26 лютого 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова