УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Редакція газети «Сумщина» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила стягнути з комунального підприємства «Редакція газети «Сумщина» (далі - КП «РГ «Сумщина») 25 грн 14 коп. компенсації при звільненні за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 30 вересня 2015 року вона була звільнена згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) з посади завідуючої відділом суспільних процесів і права КП «РГ «Сумщина», проте на момент звільнення нею не було використано сім днів відпустки за відпрацьований період з 24 липня по 30 вересня 2015 року, компенсацію за яку відповідач у день звільнення їй не виплатив.

Посилаючись на те, що вказана компенсація була виплачена відповідачем 19 січня 2016 року у сумі 322 грн 73 коп., проте безпідставно утримано 25,14 грн Єдиного соціального внеску (6,1%), оскільки вона вже не перебувала з ним у трудових відносинах, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області

від 26 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з КП «РГ «Сумщина» на користь ОСОБА_4 25 грн 14 коп. грошової компенсації за невикористану нею щорічну відпустку та 13 222 грн 88 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року апеляційну скаргу КП «РГ «Сумщина» задоволено частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області

від 26 липня 2016 року в частині вирішених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та в частині вирішення судових витрат змінено, зменшивши суму стягнутого з КП «РГ «Сумщина» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 13 222 грн

88 коп. до 201 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення КП «РГ «Сумщина» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, погодився з його висновком про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки частину недоплаченої грошової компенсації у сумі 25 грн 14 коп., та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що середня заробітна плата ОСОБА_4 складала 1651 грн 60 коп., в той час як недоплачена сума складала лише 25 грн 14 коп., а тому, враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку, дійшов обґрунтованого висновку про застосування принципу співмірності та стягнення з відповідача 201 грн (1,52% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М. Коротун