УХВАЛА

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона зареєстрована та фактично проживала до 24 березня 2015 року у кімнаті АДРЕСА_1. 24 березня 2015 року її було незаконно виселено, оскільки виселення здійснене неуповноваженими особами та у спосіб, не передбачений законодавством, а саме службовими особами відповідача без відповідного рішення суду шляхом порушення недоторканості належного їй житла, а також без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання людей, що суперечить положенням ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Зазначала, що вказаний гуртожиток було включено до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» (далі - ПАТ «ТРЗ»). Крім того, відповідач не виконав рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року про її вселення до кімнати № 2 у зазначеному гуртожитку. Оскільки відповідач не надав їй іншого рівноцінного житла до її виселення, позивач просила зобов'язати відповідача примусово виконати обов'язок в натурі - надати їй інше житло, придатне для постійного проживання людей, а саме окрему житлову кімнату на його розсуд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано відповідача ПАТ «Тепловозоремонтний завод» примусово виконати обов'язок в натурі - надати ОСОБА_3 інше житло, придатне для постійного проживання людей, а саме іншу окрему житлову кімнату на його розсуд.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Тепловозоремонтний завод» просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що на позивача, як мешканця гуртожитку, поширюються положення закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», а, відтак, вона має право на попереднє отримання житла. При цьому відповідачем не доведено факт виконання рішення суду щодо вселення ОСОБА_3 у кімнату в гуртожитку або надання їй іншого житла, рівноцінного тому, з якого її виселено.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Полтавської області від 4 квітня 2002 року, що набрало законної сили, визнано право власності ВАТ «Тепловозоремонтний завод» м. Полтави на об'єкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток, розташований по АДРЕСА_1.

Згідно довідки ПАТ «ТРЗ» від 17 березня 2016 року № 70-15 на балансі підприємства обліковується гуртожиток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що придбаний згідно договору купівлі-продажу державного майна від 29 березня 1994 року № 65 та який є власністю підприємства.

Відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку № 1 від 14 жовтня 1996 року ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - ОСОБА_3) надано право на зайняття кімнати № 3 площею 16 кв. м у вказаному гуртожитку, у якій вона зареєстрована з 22 жовтня 1996 року по теперішній час.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ТРЗ» про усунення перешкод у користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою відмовлено. Позов ПАТ «ТРЗ» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про переселення та зобов'язання не чинити перешкод у переселенні задоволено. Вселено ОСОБА_3 до кімнати № АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкод у переселенні до вказаної кімнати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до ПАТ «ТРЗ» задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3. як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону України та права проживання в гуртожитку ПАТ «ТРЗ» за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, спірні правовідносини між сторонами вирішені апеляційним судом, а виконання цих рішень повинно проводитись у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Проте суди наведене не врахували та зобов'язуючи відповідача надати ОСОБА_3 інше житло, не дали оцінку тому, чи не буде ухвалення такого рішення фактично зміною рішень апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року та від 11 лютого 2016 року.

Натомість, вирішуючи спір, суди виходили із того, що відповідач, виселивши ОСОБА_3 з кімнати № 3 у вказаному гуртожитку у порушення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не надав їй ні попередньо, тобто до виселення, ні до теперішнього часу, будь-якого іншого житла, не надавши при цьому оцінку наявності/відсутності юридичного обов'язку ПАТ «ТРЗ» перед позивачем.

Крім того, відповідно до чч. 1, 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають в них. Дія цього закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів товариств, створених в процесі приватизації (корпоратизації).

Згідно з довідкою ПАТ «ТРЗ» від 17 березня 2016 року № 70-15 на балансі ПАТ «ТРЗ» обліковується гуртожиток, розташований по АДРЕСА_1. Даний гуртожиток придбаний згідно договору купівлі-продажу від 29 березня 1994 року і є власністю підприємства. В перелік майна, за рахунок якого був сформований статутний капітал ВАТ «ТПЗ», будинок вказаного гуртожитку не ввійшов.

Суди, взявши до уваги цю довідку, не дали їй належної правової оцінки та дійшли до передчасного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Також не можна погодитись з висновком судів щодо зобов'язання відповідача примусово виконати обов'язок в натурі та надати ОСОБА_3 іншу окрему кімнату на його розсуд.

Відповідно до ч. 4 ст. 132 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 114 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 114 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Отже, для іншого житла, яке надається у зв'язку з виселенням з гуртожитку, встановлені певні вимоги, яким воно має відповідати.

Крім того, у абз. 1, 6 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК України.

Отже, резолютивна частина рішення суду не є чіткою, оскільки суди, зобов'язавши відповідача надати позивачу окрему житлову кімнату на його розсуд, не конкретизували, яку саме окрему житлову кімнату, у якому житловому будинку та яким нормам має відповідати це житло, для реального виконання судового рішення.

За таких обставин, суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахували, не визначились з характером спірних правовідносин, застосували норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, не уточнили вимог позивача щодо виділення їй окремої кімнати у гуртожитку, зокрема до якої конкретно кімнати у якому житловому будинку її має бути вселено, що є порушенням вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та унеможливлює реальне виконання рішення суду.

За таких обставин, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаютьскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик