АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Ярошенко С.В.
№ 22-ц/796/2551/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 754/8759/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 49941,23 грн., які складаються із: відсотків за користування чужими грошовими коштами у сумі 23353,13 грн., інфляційних втрат в сумі 20045,69 грн. та 3% річних 6542,41 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилався на те, що оскільки відповідач не виконувала рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2009 року, позивачем 31.05.2012 року була подана до ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві заява про примусове виконання судового рішення. 01.02.2012 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП №32837796.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 внесла частину боргу в сумі 10000 грн., у вересні 2015 року вона внесла решту боргу в сумі 27591,53 грн., які були отримаані позивачем 30.11.2015 року.

09.10.2015 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві виконавче провадження закінчено у звязку із виконанням боржником судового рішення.

Враховуючи те, що позивач поніс збитки внаслідок неналежного та несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобовязань щодо повернення суми боргу за рішенням суду від 20.05.2009 року (а з часу вчинення ДТП з 05.08.2005 року до моменту звернення позивача з даним позовом до суду пройшло більше десяти років), позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 49941,23 грн.

Зазначав, що зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, де відповідач повинен сплатити кредитору за невиконання зобовязання по відшкодуванню завданої ним шкоди визначеної в національній грошовій одиниці - гривні, то такий обов'язок слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

На електронну адресу апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки останній знаходиться в Голосіївському районному суді м. Києві як учасник по кримінальній справі №1-87/12.

Колегія суддів відхиляє дане клопотання, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження вказаних обставин та вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2009 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 35391,63 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 1500 грн. моральної шкоди та судові витрати в розмірі 699,90 грн., а всього 37591,53 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

09.09.2009 року Шевченківським районним судом м. Києва позивачу видано виконавчий лист №2-1999/09 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 35391 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 1500 грн. відшкодування моральної шкоди, 699,90 грн. судових витрат, а всього 37591,53 грн.

01.06.2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №32837796 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 37591,53 грн.

01.06.2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3

24.01.2013 року державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_3

09.10.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з тим, що боржником ОСОБА_3 рішення суду виконане в повному обсязі. Кошти за постановою про стягнення з боржника виконавчого збору та постановою про стягнення витрат на проведення виконавчих дій сплачені в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували деліктні правовідносини, а не договірні, а тому до спірних правовідносин норми ст.ст.526, 536, 625, 1048 ЦК України не застосовуються.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З урахуванням викладеного положення статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України в якій йдеться про те, що у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про шо й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин у них ясність та визначеність.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справ між сторонами не існує договірних правовідносин, а тому посилання апелянта на те, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування грошовими коштами у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання за ст.ст.509, 526, 536, 1048 ЦК України є помилковим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводами викладеним в обґрунтуванні позовних вимог, вони були предметом розгляду в суді першої інстанції та правильно не були прийняти до уваги судом.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: