Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічнеакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 962,60 доларів США, посилаючись на те, що 30 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 15 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном повернення до 30 травня 2010 року.

Зобов'язання за кредитним договором були забезпечені порукою у розмірі 10 тис. грн згідно з договорами поруки, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк» від 20 жовтня 2010 року, та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 від 30 травня 2005 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 05 березня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 27 214,16 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 10 135,29 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 723,98 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 7 354,89 доларів США.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів зазначену вище заборгованість.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 30 травня 2005 року заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1 982,01 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 1 тис. грн. У решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 30 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 15 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном повернення до 30 травня 2010 року.

Зобов'язання за кредитним договором забезпечені порукою у розмірі 10 тис. грн згідно з договорами поруки, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» від 20 жовтня 2010 року, та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 від 30 травня 2005 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 05 березня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 27 214,16 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 10 135,29 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 723,98 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 7 354,89 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість з вказаним договором була вже стягнута рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та процентів за користування кредитом, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Проте з рішенням апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів наявну кредитну заборгованість у розмірі 25 962,60 доларів США.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, послався на те, що у матеріалах справи наявне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року (а. с. 54), яким з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2005 року у розмірі 180 215 грн 17 коп. та ця сума складається із суми заборгованості станом на 05 липня 2011 року у розмірі 22 604,60 доларів США, еквівалентних сумі 180 215 грн 17 коп., що складається із суми заборгованості за кредитом у розмірі 10 135,29 доларів США, суми заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 7 527,76 доларів США та пені за неналежне виконання зобов'язань за договором - 4 943,55 доларів США, і вважав, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитним договором за період з 12 серпня 2011 року (дата винесення рішення) до 05 березня 2012 року (звернення банку до суду) у розмірі 1 982,01 доларів США.

При цьому, суд не звернув уваги на те, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року і справу було призначено до розгляду у загальному порядку (а. с. 58).

У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Тобто, на момент винесення 26 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області було відсутнє будь-яке рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 30 травня 2005 року.

Апеляційний суд на вказані обставини справи уваги не звернув.

Крім того, стягнувши з відповідчів на користь позивача лише відсотки та пеню за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором, апеляційний суд на порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України не звернув уваги на те, що предметом позову було стягнення з відповідачів кредитної заборгованості у розмірі 25 962,60 доларів США та солідарно 10 тис. грн.

Безпідставним є посилання апеляційного суду й на ч. 1 ст. 616 ЦК України, якою передбачено, що, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються із боржника.

Зокрема, суд зазначив, що після набрання рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 12 серпня 2011 року, яким з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2005 року, законної сили, ПАТ КБ «ПриватБанк» не вчинив жодних дій з приводу виконання вказаного рішення суду, що в свою чергу потягло збільшення суми заборгованості в частині пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. Ураховуючи стягнуту станом на 05 липня 2011 року суму пені в розмірі 4 943,55 доларів США суд вважав за необхідне зменшити суму пені з 2 411,34 доларів США до 1 тис. грн.

При цьому, суд не звернув уваги на те, що непред'явлення судового рішення до виконання не є виною кредитора у порушенні зобов'язання і несвоєчасному погашенні кредиту позичальником.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на те, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» підлягають розгляду у порядку господарського судочинства, при цьому, на порушення п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження у справі у цій частині не закрив, а зробив висновок про те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих вимог.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик