ухвала

іменем україни

09 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Закарпатського управління західного регіонального департаменту Акціонерного комерційного інвестиційного банку «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом,свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 16 листопада 2006 року між позивачем та керівником відділення № 36 Закарпатського управління західного регіонального департаменту Акціонерного комерційного інвестиційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено договір іпотеки № 0, згідно з яким позивач передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Вказаний договір був укладений на забезпечення виконання грошових зобов'язань ОСОБА_5, який на той час був співмешканцем доньки позивача та належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував.

ОСОБА_4 була змушена реалізувати свій дачний будинок та частково сплатити заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором.

Зазначає, що вона є тільки майновим поручителем та під час укладання вказаного договору іпотеки були допущені порушення законодавства, оскільки у вказаній квартирі були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6, 1967 року народження, ОСОБА_7, 1975 рокународження, ОСОБА_8, 1990 року народження та ОСОБА_9, 2006 рокународження.

Позивач вважає, що договір іпотеки не можна було укладати без дозволу органу опіки та піклування, а тому просила суд визнати недійсним вказаний договір іпотеки та вирішити питання щодо повернення сплачених позивачем кредитних платежів за боржника ОСОБА_5

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до Закарпатського управління західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки № 0 від 16.11.2006 року недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд або ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач, звертаючись в суд з позовом про визнання недійсним договору іпотеки посилається не на порушення своїх прав, а на порушення прав її онуки, яка на час укладення договору іпотеки проживала в квартирі, переданій в іпотеку. Однак, вона не є законним представником своєї онуки і не представляє її інтересів за дорученням. Зазначеним обґрунтуванням позову не стверджується порушення прав позивачки, відповідно, її права не порушені,

Доводи касаційної скарги щодо укладення договору іпотеки без згоди органу опіки та піклування та про те, що звернення банком стягнення на предмет іпотеки призведе до порушення прав неповнолітньої внучки на житло, а також щодо процесуальних порушень не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що 16 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та керівником відділення № 36 Закарпатського управління західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСибБанк» було укладено договір іпотеки № 0, за яким позивач передала іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Договір іпотеки укладений на забезпечення виконання грошового зобов'язання ОСОБА_5 за кредитним договором від 16 листопада 2006 року № 0.

ОСОБА_10 і малолітня ОСОБА_9, 2006 року народження, 13 березня 2007 року знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від ь16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що під час укладення договору іпотеки права позивача, як власника, порушені не були і підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко