У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ІваненкоЮ.Г., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, обґрунтовуючи який вказав, що з 12 червня 1975 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та 06 квітня 1989 року шлюб між ними було розірвано з ініціативи дружини.

Від шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З березня 1990 року позивач та відповідач знову почали проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Позивач зазначав, що весь цей час вони мали взаємні права та обов'язки як сім'я, разом виховували дітей, піклувались один про одного.

Під час спільного проживання як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ним та ОСОБА_3 за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору інвестування від 28 грудня 2001 року із забудовником Закритим акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1». Оплата за договором інвестування здійснювалась ними разом за кошти, які були накопичені ними внаслідок спільної праці, індивідуальної трудової діяльності, особистих доходів, об'єднаних в подальшому для набуття спільного майна.

Позивач вказував, що за усною взаємною домовленістю спірна квартира була оформлена на ім'я його дружини, але за умови, що вона є їх спільною сумісною власністю і розпоряджатися вони будуть нею у майбутньому за взаємною згодою.

У 2014 році йому випадково стало відомо про те, що ОСОБА_3 без його відома, в 2004 році подарувала придбану ними квартиру онуку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Про існування такого договору, він не знав і не міг знати, так як не був стороною цього договору, а відповідачі умисно його про це не повідомили.

Посилаючись на те, що спірна квартира, яка є спільним сумісним майном, була відчужена без його згоди, внаслідок чого порушено його право власності на зазначене нерухоме майно, позивач просив задовольнити позов та встановити юридичний факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по теперішній час, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати недійсним договір дарування цієї квартири, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребувати вказану квартиру у ОСОБА_5, законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року з урахуванням ухвали того ж суду від 15 липня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та її витребування задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з - 01 березня 1990року по теперішній час.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 115,2 кв. м, загальною площею 171,8 кв. м - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений 28 липня 2004 року державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, - недійсним.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка була здійсненна Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і записано в реєстрову книгу № 335-84 за реєстровим № 43076 від 02 серпня 2004 року, на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, за реєстровим № 8-1769 від 28 липня 2004 року.

Витребувано у ОСОБА_5, законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_10на - квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, як законних представників ОСОБА_5, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3 654 гривні 00 копійок.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року та додаткове рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції в м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення та додаткове рішення районного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення та додаткове рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів внесення ним коштів за договором інвестування житлового будинку та розміру фактичного внеску у рахунок оплати вартості спірної квартири, а також з відсутності підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по даний час, оскільки встановлення даного факту до 01 квітня 2004 року правового значення не має, і сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання спірної квартири, придбаної до 01 квітня 2004 року, об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача ОСОБА_3

Також колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано виходила з того, що оскільки ОСОБА_3 придбала спірну квартиру, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, та на час укладення договору дарування відповідач була єдиним власником нерухомого майна (спірної квартири), яким розпорядилася на свій розсуд, для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивача, а тому права останнього не є порушеними й підстав для визнання недійсним договору дарування немає.

Доводи касаційної скарги та зміст судового рішення не дають підстав для висновку, що апеляційним судом були допущені порушення норм процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Ю.Г. Іваненко