Справа № 1309/8068/12 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/744/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: відповідача(апелянта) - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи П`ята Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, треті особи: Пята Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування частки квартири недійсним

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 липня 2012 року помер його дід ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був батьком його матері ОСОБА_10, померлої 9 січня 2009 року. Він звернувся до нотаріальної контори, як спадкоємець першої черги, з питання прийняття спадщини та довідався, що 11 травня 2012 року був укладений договір дарування, за яким 4/9 частки квартири за адресою м. Львів, вул. Садова, буд. 25 а, квартира 67, ОСОБА_9 подарував відповідачці ОСОБА_2. 11 травня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_8 було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_9, згідно якої нібито ОСОБА_9 уповноважував ОСОБА_7 або ОСОБА_2 бути його представником у різних органах тощо. В даній довіреності зазначалось, що у звязку з хворобою та похилим віком за його дорученням довіреність підписана ОСОБА_11 ОСОБА_12. Вважає, що коли його дід ОСОБА_9 укладав довіреність, то не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними в силу свого психічного стану. Після смерті його матері, його дід у 2009 році одружився з відповідачкою, яка стала чинити перешкоди у користуванні житлом, у звязку з чим він звертався до суду з позовом про вселення. В провадженні суду також перебувала його заява про визнання ОСОБА_9 недієздатним, однак внаслідок того, що відповідачка не надавала медичні документи, суд залишив заяву без розгляду. Вважає, що відповідач уклала шлюб без мети створення сімї, а за ради житла, про що відверто висловлювалась. Відповідач не повідомила його про смерть діда, про цей факт він узнав від сусідів. Зазначає, що померлий не розумів значення своїх дій, цим скористувалась відповідач.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львів від 02 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Пята Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 4/9 частки квартири за адресою м.Львів, вул. Садова, буд.25а квартира 67, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 у реєстрі № 979.

Дане рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі, представник апелянта зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що при укладенні спірного договору, ОСОБА_2 не виступала представником дарувальника, а виступала обдарованою особою. Крім того зазначає, що суд дійшов хибного висновку щодо наділення довіреністю ОСОБА_2 «обовязками дарувальника», тоді як в довіреності зазначено про «права дарувальника», які були неактивними і залишались не застосованими, адже від імені дарувальника діяла ОСОБА_7, яка не вчиняла правочин від імені особи, яку вона представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона одночасно є, оскільки таке не було доведено, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи міститься копія Заповіту ОСОБА_9 від 06.02.2008 року , згідно якого ОСОБА_9 все своє майно заповів своїй дружині ОСОБА_2В, а відтак вбачається, що ОСОБА_9 неодноразово висловлював своє волевиявлення щодо можливого дарування та передання у власність в поряду спадкування своєї частини квартири. Крім того, судом не враховано додаткових обставин, таких як відносини між дарувальником, обдарованою особою та позивачем, зокрема той факт, що ОСОБА_4Я не цікавився здоров`ям ОСОБА_9, не відвідував його, а проявляв інтерес виключно до нерухомого майна, яким володів ОСОБА_9. Також, майнова зацікавленість ОСОБА_4 підтверджується і тим, що ОСОБА_9 звертався зі заявою в прокуратуру за захистом своїх прав, оскільки позивач намагався визнати його не дієздатним. Враховуючи вищенаведене представник апелянта просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4Я відмовити в повному обсязі.

Позивач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представників позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту укладеного договору вбачається, що обдарованою стороною стала особа, на яку власник майна поклав за довіреністю обовязки дарувальника. Зазначене знаходиться у протиріччі з вимогами ч.3 ст. 238 ЦК України, згідно до якої «Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом». Також зазначене свідчить, що відповідач ОСОБА_2 вчинила зазначений правочин в своїх інтересах, її дії ставлять під сумнів волевиявлення власника майна ОСОБА_9 та не відповідають вимогам ст. 203 ЦК: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України встановлено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Як вбачається зі змісту вище згаданої норми, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, і з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам представлюваного, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Судом встановлено, що 11 травня 2011 року ОСОБА_9 видав доручення, яким уповноважив ОСОБА_7 або ОСОБА_2 бути його представником з питань подання та отримання від його імені документів, заяв, довідок тощо; отримувати належну йому пенсію з усіма додатками до неї у сумі згідно нарахувань, в отриманні грошових сум за нього розписуватись; представляти його інтереси в усіх державних, комунальних, приватних органах, установах, організаціях, органах нотаріату з питань укладення від його імені договору дарування належної йому на праві власності частки квартири АДРЕСА_1 на умовах на їх розсуд. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в реєстрі №477.

Згідно договору дарування 4/9 частки квартири 11.05.2012 року, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_8, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 11.05.2011 року за реєстром №477 діє з однієї сторони ОСОБА_7 та дружина ОСОБА_2, уклали договір про таке: ОСОБА_9 подарував, а дружина ОСОБА_2 прийняла в дар 4/9 частки квартири за адресою АДРЕСА_2, даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за №979 .

Як вбачається з свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер 22 липня 2012 року у віці 86 років, про що зроблено актовий запис №616 від 25 липня 2012 Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 4 ст. 720 ЦК України встановлено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

На переконання колегії суддів підстави, передбачені у ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного договору дарування 4/9 частки квартири від 11.05.2012 року, відсутні.

Окрім іншого, як на підставу для визнання недійсним договору дарування суд першої інстанції вказує те, що у ОСОБА_9 був відсутній намір та вільне волевиявлення на укладення договору дарування частки квартири.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Колегія суддів приходить висновку, що всупереч вимогам діючого законодавства, позивачем не було надано переконливих доказів на підтвердження того, що під час укладення договору дарування у ОСОБА_9 волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29 грудня 2014р, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2015р. у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, ОСОБА_14-Г.Ф. про визнання довіреності посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 11.05.2011р. дану від імені ОСОБА_9, який у звязку із його хворобою та похилим віком ОСОБА_9 і за його дорученням підписану ОСОБА_14 відмовлено.(а.с.112-115)

При розгляді вказаної справи було встановлено, що ОСОБА_9 у встановленому законом порядку не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним і такого рішення судом не ухвалювалось, а згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи №608 від 05.09.2014 року, проведеної в даній справі, у експертів не було достатньо підстав визнавати психічний стан ОСОБА_9 таким, внаслідок якого на момент укладення довіреності він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.116-121).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору дарування від імені ОСОБА_9, на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_8, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 11.05.2011 року за реєстром №477 діяла ОСОБА_7. Із змісту вищезгаданої довіреності вбачається, що ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_7 бути його представником з правом розпоряджатися 4/9 частками квартири за адресою: АДРЕСА_3, у тому числі шляхом дарування квартири. Цією ж довіреністю відповідачка ОСОБА_2 була також наділена представницькими повноваженнями, проте при укладенні спірного договору дарування не скористатись ними, а виступала обдарованою особою.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_9, вчиняла правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона одночасно є.

Судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судом зроблено не було.

В порушення вимог ст. 214 ЦПК України, суд вказаних вимог закону не врахував.

З урахуванням зазначених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 307, 309, 313, ч.2 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_15