Ухвала

іменем україни

01 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що останнім належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від 16 вересня 2008 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 08 травня 2014 року складає 114 520,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 327 295 грн 15 коп., яка підлягає стягненню з боржника.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 вересня 2008 року в сумі 93 741,85 доларів США, що еквівалентно 1 086 468 грн 04 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено дійсної суми заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки через невиконання ОСОБА_1 грошових зобов'язань виникла заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з боржника на користь банку, з урахуванням того, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, в розмірі 93 741,85 доларів США, що еквівалентно 1 086 468 грн 04 коп.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 29 915,47 доларів США зі сплатою 15% річних, строком до 16 вересня 2018 року.

У забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_1цього ж дня було укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку позивачу будинок № 46 по вулиці Жовтнева в місті Вільнянськ Запорізької області.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку складає 114 520,72 доларів США, з яких 30 845,35 доларів США - сума неповернутого кредиту, 21 107,04 доларів США - заборгованість за процентами, 5 315,55 доларів США - заборгованість по комісії, 51 778,87 доларів США - пеня по кредиту, 21,57 доларів США - штраф (фіксована частина) та 5 452,34 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Виходячи з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Норма ч. 3 ст. 551 ЦК України зазначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Оскільки ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права, то суд апеляційної інстанції не мав права розглядати заяву про застосування цієї норми.

Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, які згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

За правилами ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року № 3-29гс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди впорушення наведених вище правових норм та вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясували і не встановили чи мали місце обставини, якими обґрунтовували сторони вимоги й заперечення, та якими доказами вони підтверджуються або спростовуються, а саме: не визначилися, що пеня має обчислюватися та стягуватися лише в національній валюті України - гривні, належним чином не перевірили, не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, не з'ясували з чого вона складається та за який період нарахована, не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначилися з обсягом відповідальності відповідача.

Як зазначено в ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх права стосовно необхідності надавати як докази на підтвердження позовних вимог, так і докази на обґрунтування заперечень, не попередив про наслідки невчинення цих процесуальних дій. Судова колегія вважає що судові рішення, з урахуванням ч. 3 ст. 335 ЦПК України,підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова