Провадження № 2/520/2545/17
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Прохорова П.А.,
при секретарі Цвігун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання недійсними договорів, -
У судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала з наведених у позові підстав, просила суд їх задовольнити, проти ухваленні судом заочного рішення не заперечувала.
Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про поважну причину неявки не повідомив, жодних заяв чи заперечень не надав. Представник відповідача звернувся до суду з заявою. у якій просив відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши обставини провадження у справі суд зазначає про те, що така неявка представника відповідача є повторною.
За викладених обставин провадження у справі суд ухвалив розглянути її за відсутності учасників справи та постановити у справі заочне рішення, що кореспондує приписам ч.4 ст. 169, 224 ЦПК України.
Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.
Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.
Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.
Відповідно до п. 1.1. договору кредиту банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 124000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором.
Вказана сума дорівнює еквіваленту 626200,00 грн., за курсом НБУ на день укладення такого договору.
Згідно п. 1.2.1 договору, сторони визначили конкретний термін надання кредиту - 06.06.2007 року.
За умовами п.1.4. договору кредиту, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на іпотечний кредит.
Тобто, за договором кредиту, сторони домовились, що ОСОБА_1 06.06.2007 р. отримає від банку на свій поточний рахунок безготівкові кошти і тільки після цього здійснить за їх рахунок купівлю власного житла.
Пунктом 2.1. договору кредиту сторони визначили, що у забезпечення виконання зобов'язання за даним договором, банком, приймається - застава нерухомості - квартири, що складається з п'яти кімнат, загальною площею 97,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1
Крім того, на виконання умов договору кредиту, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 06.06.2007 p., посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2, зареєстровано в реєстрі №206.
Відповідно до п. 1.1. цього договору, ОСОБА_1 передає в іпотеку наступне нерухоме майно: - квартира № 128, що знаходиться за адресою: м. Одеса, пр-т Ак. Глушко, 22.
При цьому за наданими суду відомостями, квартиру, зазначену у вказаних пунктах договорів кредиту та іпотеки, ОСОБА_1 мала намір придбати на отримані за кредитом кошти, та таким чином на момент укладення договору кредиту та договоту іпотеки остання не була і не могла бути власником цієї Квартири.
Так, 06.06.2007 р. між ОСОБА_1, як покупцем, та ОСОБА_3П, ОСОБА_4С, ОСОБА_5, як продавцями, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстровим №2421.
За умовами даного договору, продавці передали, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2. Загальна площа - 97, 6 кв.м.
Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 06.06.2007 р. №2421, Продавці передають Квартиру Покупцю у термін до 20.06.2007 р.
Сторони також домовились,що продавці зобов'язуються знятися та зняти усіх громадян з реєстраційного обліку з квартири до 06.07.2007 р.
Фактична передача квартири покупцю відбулась 18.07.2007 р. і цього ж дня ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на квартиру, тобто, право власноті позивача до спірної квартири, відповідно до положень ч.3 та ч.4 ст.334 ЦК України, за якою право власності набувача на майно за договором, який підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації, виникло в момент відповідної державної реєстрації, що відбулась 18.07.2007 р. тобто після укладення договору іпотеки від 06.06.2007 р., коли вона не мала права розпорядитися вказаною квартирою.
Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу, продаж здійснено за 626200,00, які продавці одержали від покупця до підписання цього договору і своїм підписом підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.
Зазначене свідчить про те, що купівля-продаж квартири мали відбутись лише після укладення Договору кредиту, відкриття рахунку ОСОБА_1 в банку, перерахунку кредитних коштів на цей рахунок, їх конвертації та зняття з рахунку позичальником.
З наведених обставин вбачається протиріччя, між відомостями договорів про надання споживчого кредиту, та іпотеки, щодо приналежності вказаної квартири позивачу та відомостями договору купівлі-продажу, зі змісту якого вбачається, що така квартира була придбана позивачем на кошти, отримані в ході виконання банком обовязку з надання кредиту. При цьому договори кредиту та іпотеки за своїм змістом виходять з факту приналежності квартири АДРЕСА_2 позивачу, а не з набуття позивачем такого права власності у наступному.
При цьому частиною 1 ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:
нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;
нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;
нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Отже, предметом іпотеки квартира за адресою:, АДРЕСА_3, може бути лише за дотримання наведених вимог.
Разом з тим із вищевикладеного вбачається, що квартира, що виступає предметом іпотеки не відповідає головному критерію - на момент укладення оскаржуваного договору, вона ще не була у власності ОСОБА_1
Згідно до ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право передали річ або майнове право з правом їх застави; застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотеко держателем; іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1. ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Таким чином, п. 2.1. договору кредиту, в частині встановлення забезпечення зобов'язання позичальника заставою нерухомості - квартири, що складається з п'яти кімнат, загальною площею 97,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, на час укладення такого договору не відповідає вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним з підстав ст.. 203, 215 ЦК України.
При цьому суд додатково зазначає про те, що правовідносини з приводу укладення правочинів з приводу нерухомого майна, врегульовано, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно із п.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Пунктом 6 ст. 4 цього ж Закону передбачено, що реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість.
Відповідно до п. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.
Укладення договору іпотеки між банком та ОСОБА_1, за своєю правовою природою, є правочином щодо нерухомого майна, а отже його вчинення (укладення) є законним лише в разі попередньої реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1
Однак, на момент укладення Договору іпотеки ОСОБА_1 не зареєструвала права власності на квартиру.
Відповідно до п.6 ст.17 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» датою і часом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що зазначається в рішенні державного реєстратора прав, є дата і час внесення даних про присвоєння кадастрового номера об'єкту нерухомого майна, внесення даних про інші речові права, внесення даних про правочини, у зв'язку з якими відбулася зміна власника (власників) об'єкта нерухомого майна та (або) зміна самого об'єкта нерухомого майна.
За відомостями державного реєстру прав власності на нерухоме майно, рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру прийнято лише 18.07.2007 p., тобто через місяць після укладення Договору іпотеки.
Отже, до 18.07.2007 р. ОСОБА_1 не мала права вчиняти правочини, щодо спірної квартири, в тому числі передавати її в іпотеку.
Таким чином вимоги позову про визнання недійсним договору іпотеки від 06.06.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_2 та зареєстрований у реєстрі за №206 вбачається обґрунтованими та такими що відлягають задоволенню.
При цьому окремо суд зазначає щодо п. 1.2. договору іпотеки, відповідно до якого Іпотекодавець (Позивач) зобов'язаний зареєструвати право власності на Квартиру впродовж 10 днів з моменту укладення Договору іпотеки. те, що такий пункт договору є недійсним в силу закону, оскільки суперечить наведеним вище положенням закону, щодо черговості вчинення реєстраційних дій.
При цьому за наданими суду відомостями 12 грудня 2011 p. між ПАТ «УКРСИББАНК» (правонаступник Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк») та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 1 за умовами якого, ПАТ «УКРСИББАНК» зобов'язується передати у власність ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. При цьому, одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» переходять усі права ПАТ «УКРСИББАНК» за усіма договорами забезпечення.
Додатково, у той же день - 12 грудня 2011 р. між ПАТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки.
Відповідно до п. 1.1. цього Договору ПАТ «УКРСИББАНК» передає, а ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» приймає права вимоги за Договорами іпотеки, в тому числі і за договором іпотеки укладеним між Акціонерним комерційним інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1
Таким чином, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло усіх прав кредитора за кредитними договорами ПАТ «УКРСИББАНК» та договорами, які були укладені в забезпечення виконання зобовязань позичальників за цими кредитними договорами, в тому числі, права кредитора та іпотекодержателя у відносинах з ОСОБА_1, а отже позов предявлено до належного відповідача.
Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність його задоволення.
Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем судових витрат 1102,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 208, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України ст. ст.. 15, 16, 203, 215, 317, 575, 583, ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання недійсними договорів, - задовольнити.
Визнати недійсним Договір іпотеки (нерухомого майна) від 06.06.2007 p., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі під №206.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 1102,40 грн.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров