АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/557/17 Справа № 201/7290/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Наумова О. С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Посунся Н.Є., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди від 11.01.2013 до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди від 11.01.2013 року до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005 року, уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи.

У обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005р., на підставі якого вона отримала кредит в сумі 58 410 доларів США. Того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки № DNHDGK 01270111.

У зв'язку із тяжкими обставинами 11.01.2013 року вона уклала додаткову уоду, з порушенням вільного волевиявлення. На час укладання додаткової угоди відповідач не роз'яснив, які будуть витрати по кредиту. Тому вважала, що положення угоди є невигідними для неї. Згідно із п.1 додаткової угоди зменшена сума пені на 6 449,99 дол. США, у зв'язку із тим що вона нарахована поза межами строків позовної давності. Проте, пунктом 3 угоди змінено основні умови договору, а саме: сума кредиту збільшена без видачі нового кредиту з 58 410 доларів США до 75 083,87 доларів США. Сума страхових платежів збільшено з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США. Щомісячний платіж збільшено з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США. Пунктом 5 угоди передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. Введені додаткові штрафні санкції у відношенні тільки однієї сторони договору, у розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків, та 100% розміру неналежно сплачених винагород. Цим же пунктом 5 передбачено, що на період неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті плати за кредитом, що включає в собі відсотки, за користуванням кредитом та винагороди передбачені договором, здійснюється зменшення розміру плати за кредитом до суми фактично сплаченої позичальником. Згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості зазначених у графіку погашення кредиту за цим договором, понад 1 460 днів, щодо зобов'язань строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючі з 1461 дня порушення вважається простроченою.

Позивач зазначала, що не визнала умови додаткової угоди, тому не сплачувала за її умовами з моменту підписання.

Посилалась на п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р., згідно із яким, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із означеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки. додаткова угода була укладена 11 січня 2013, позивач вважала, що на неї розповсюджується дія вищенаведеного Закону, оскільки, ніщо не заважало відповідачу укласти додаткову угоду у гривні. Зміна усіх основних умов договору робить додаткову угоду - новим переукладеним договором.

Крім того, підставою для визнання недійсною спірної угоди вважала відсутність на момент її підписання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; порушення принципу рівності сторін внаслідок істотного дисбалансу та договірних прав і обов'язків на шкоду споживачів шляхом включення у договір кредитування несправедливих умов в частині відповідальності сторін. Вважала, що банк свідомо не довів до її відома, що додаткова угода перекладає на неї наслідки знецінювання національної валюти, свідомо уклавши угоду в доларах, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист грав споживачів» в редакції від 22.09.2011 року щодо заборони надання споживчих кредитів у іноземній валюті, що в силу ст.ст. 203, 205 ЦК України робить угоду недійсною.

Зазначала, що банк не виконує умови додаткової угоди, так як звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на майно, розрахувавши заборгованість без врахування додаткової угоди. Нарахування пені та штрафних санкції за порушення умов кредитного договору з часу підписання 15.07.2005 року є незаконними, оскільки відсотки на неустойку не нараховуються за ч. 2 с. 550 ЦК України. Відповідач безпідставно нараховані відсотки, пеню та інші заборгованості за кредитним договором перевів у тіло кредиту під час підписання додаткової угоди. У додатковій угоді відсутнє визначення суми кредиту, відсоткової ставки, плати за кредит тощо у валюті України - гривні, що робить даний договір невідповідним законодавству України. Додаткова угода не містить відповідальності банку за порушення умов договору.

Оскільки, додаткова угода від 11.01.2013 року укладалася після прийняття змін до Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011р., положення ст. 11 є обов'язковими для відповідача при її підписанні, зокрема, щодо повідомлення у письмовій формі про форми кредитування, варіанти повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії. Вказані відомості не були надані у письмовій формі.

Пунктом 1.1. спірного договору відповідач зобов'язав взяти в кредит в сумі, значно більшій, ніж було потрібно для сплати за договором купівлі продажу квартири. Так, вартість житла склала 49 500 дол. США, а за угодою отримано фактично 75 083,87 доларів США.

Крім того, збільшивши суму страхових платежів з 8 910 доларів США до 15 583,87 доларів США, порушено право споживача, оскільки, ще одним забезпеченням виконання зобов'язання за кредитним договором є договір іпотеки. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 рокупозов задоволено.

Визнано недійсною нікчемну додаткову угоду від 11.01.2013 року до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005, укладену між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551,20 грн.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 15.07.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір №DNHDGK01270111, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у розмірі 58 410,00 доларів СІЛА, що за офіційним курсом НБУ, який діяв на день отримання кредитних коштів становить 294 970,50 грн. (а.с. 10 - 11).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позивачем ОСОБА_2 15.07.2005 року укладений договір іпотеки № DNHDGK01270111. Предметом іпотеки за даним договором є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 14 - 16).

11.01.2013р. між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору № DNHDGK01270111 від 15.07.2005 року (а.с. 12), пунктом 1 якої передбачено, що сторони домовилися внести зміни в кредитний договір, а саме, суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 6 449,99 дол.США пені.

Згідно із п. 2. Додаткової угоди згідно зі ст.ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту (Додаток 1 до додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 6 449,99 дол.США.

Згідно із п. 3 додаткової угоди сторони домовилися викласти пункт 1.1. договору в наступній редакції - банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк по 14.07.2025 включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 75 083,87 дол.США на купівлю житла у розмірі 49 500,00 дол.США та 25 583,87 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,18 відсотка від суми виданого кредиту та одноразової комісії в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредитних коштів.

Періодом сплати вважати період з «10» по «15» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку.

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 891,56 дол.США на погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди.

Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника.

За п. 4 додаткової угоди, погашення заборгованості позичальника за Договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 1).

Згідно із п. 5 у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі, згідно 112, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором (далі - плата за кредитом) плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку в розмірі 100-% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом; в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов'язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в, штраф виплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Банк обумовлює, що на період неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті плати за цим кредитом, що включає в собі відсотки за користування кредитом та винагород, передбачених договором, здійснюється зменшення розміру плати за кредитом до суми фактично сплаченої позичальником.

Згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту, за цим Договором, понад 1460 днів, щодо зобов'язань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення вважається простроченою.

Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п'ятьдесят) років.

За п. 6 додаткової угоді всі інші умови Договору лишаються незмінними.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» були внесені зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, статтю 11 вказаного Закону, і згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011 року надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Таким чином, додатковою угодою від 11.01.2013 року в порушення вимог чинного законодавства було збільшено суму кредиту з 58 410 доларів США до 75 083,87 доларів США, та відповідно збільшена сума щомісячних платежів з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США, збільшена сума страхових платежів з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США.

Оскільки, чинним на час укладення додаткової угоди до кредитного договору від 11.01.2013 року законодавством було заборонено надання споживачам кредитних коштів в іноземній валюті, тому укладена додаткова угода є нікчемною, та не породжує для позивача будь яких додаткових зобов'язань.

Крім того, в ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач не отримував коштів за вказаною додатковою угодою і зазначене не спростовано у суді апеляційної інстанції.

Як видно із п. 3 додаткової угоди сторони домовилися викласти пункт 1.1. договору в наступній редакції - банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 14.07.2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 75 083,87 дол. США., у т.ч. 49 500,00 грн. - на купівлю житла і 25 583,87 грн. - на сплату страхових платежів.

Сума страхових платежів збільшена з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США. Щомісячний платіж виріс з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США.

Отже, за додатковою угодою з 11.01.2013 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за відсотками, страховими, винагородою, комісією, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Сторонами погоджено новий графік погашення кредиту.

Після укладення додаткової угоди позивач не виконувала її умови.

Представником відповідача зазначалось, що ОСОБА_2 звернулася до банку з метою реструктуризації заборгованості по кредиту, тому за додатковою угодою сторони домовилися про списання простроченої заборгованості по пені в розмірі 3 929,32 доларів США і сторони повернули умови кредитування до першочергових вигідних умов. Позичальнику не потрібно було виплачувати щомісячні платежі, перекриваючи прострочену заборгованість.

Проте, суд першої інстанції не прийняв дане твердження банку про те, що додаткова угода була спрямована саме на реструктуризацію боргу на вигідних умовах для позивача і з даним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, згідно п. 1 додаткової угоди зменшено суму заборгованості по пені - 6 449,99 дол.США, водночас пунктом п. 2 цієї угоди передбачено зобов'язання позичальника у разі порушення зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день сплатити штраф у розмірі 6449,99 дол.США. Тобто, дана сума заборгованості фактично не зменшена, а включена до іншого виду відповідальності.

Крім того, колегія суддів вважає наступне, так, договір про видачу кредиту відноситься до реальних угод, за умовами якого позичальнику повинні бути передані кошти. Згідно із п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Кошти ж за додатковою угодою, яку оспорює ОСОБА_2, позичальнику не передавались. Цей факт сторонами не заперечується.

Крім того, новація боргу, тобто його перетворення, згідно ч.1 ст.1053 ЦК України можлива тільки з дотриманням вимог ст.ст. 604, 1047 та ч.2 ст.1053 ЦК України. В силу новації зобов`язання, що виникло з первісного договору або договорів припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання між тими самими сторонами. Отже, при укладенні договору про новацію, тобто при заміні боргу, який виник з інших угод, позиковим зобов`язанням повинно бути відображено які саме зобов`язання припиняються. Цього при укладенні додаткової угоди до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005 зазначено не було.

Крім того, згідно ч.4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, зокрема, пеню, штрафні санкції тощо, якщо інше не встановлено договором. Однак, в оспорюваній угоді про це також не згадується.

У ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В частинах 4 і 5 названої правової норми констатовано, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Оскільки, додаткова угода від 11.01.2013 року укладена без дотримання згаданих вище норм законодавства, такий договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і не відповідає внутрішній волі сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанціх обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині, тобто, обґрунтовано дійшов висновку, що є правові підстави для визнання такого правочину недійсним.

Що стосується інших умов додаткової угоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який виходив з того, що згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи питання про визнання недійсною додаткової угоди в цілому, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із п. 1.3. з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Умови додаткової угоди про встановлення відповідальності за невиконання, несвоєчасного виконання зобов'язань, які передбачені пунктами 4, 5 додаткової угоди, витікають із положень пунктів 1, 2, 3, які визнані судом як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, положення щодо винагороди, штрафу і пені, які нараховуються на зобов'язання, яке встановлено у договорі, що суперечить актам цивільного законодавства, також підлягає визнанню недійсним.

Як вказано в додатковій угоді від 11.01.2013року, термін позовної давності по вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки - пені та штрафів становить 50 років. Проте, встановлення строків позовної давності до встановлених зобов'язань, що суперечать закону, не спрямовані на реальне настання правових наслідків - реструктуризацію боргу, є неприпустимим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Н.Є.Посунся

І.А.Єлізаренко