УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку без надання іншого приміщення,за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач, який є колишнім зятем, в стані алкогольного сп'яніння систематично вчиняє сварки, які негативно впливають на моральний стан мешканців будинку, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідач виселитися із належного йому будинку по АДРЕСА_1 відмовляється, просив виселити його примусово без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Виселено ОСОБА_5 з будинку по АДРЕСА_1 без надання йому іншого житла.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником жилого будинку АДРЕСА_1. У цьому будинку проживають та зареєстровані дочка позивача - ОСОБА_6, колишній зять позивача - ОСОБА_5 і внук власника ОСОБА_7

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2015 року за позовом дочки власника - ОСОБА_6 її шлюб з ОСОБА_5 розірвано. Зі змісту рішення вбачається, що мотивом розірвання шлюбу було зловживання чоловіком тривалий час спиртним, сварки і конфлікти з ним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не наведено доказів притягнення ОСОБА_5 до кримінальної та адміністративної відповідальності за протиправну поведінку, не доведено, що відповідач систематично порушував правила співжиття в будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5 протягом останніх двох років вчиняв неправомірні дії, які перешкоджали та унеможливлювали проживання з ним в одному будинку. Оскільки застосовані до порушника засоби запобігання не давали бажаного результату, відповідач після застосування до нього органом внутрішніх справ заходів попередження продовжував порушувати правила співжиття, є правові підстави для його виселення зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним житловим законодавством України (ст. 116 ЖК України) в якості способу захисту прав власника житлового будинку передбачено виселення члена його сім'ї за наявності певних підстав.

З наявних у справі матеріалів, а також з матеріалів перевірок скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за 2015-2016 роки за №№ 15215 від 13 серпня 2015 року; №17107 від 08 вересня 2015 року; № 17837 від 25 вересня 2015 року; № 18714 від 05 жовтня 2015 року; № 8957 від 23 березня 2016 року, наданих суду Івано-Франківським відділом поліції, вбачається, що за порушення правил співжиття у будинку, належному ОСОБА_4, вчинення у будинку сварок і дебошів з членами сім'ї, пошкодження майна, ОСОБА_5 неодноразово виносилися офіційні застереження про неприпустимість негативної поведінки та проводилися профілактичні бесіди з порушником. У матеріалах перевірки № 17837 від 25 вересня 2015 року зазначено крім того, що ОСОБА_5 було взято на облік, як особу, схильну до насильства в сім'ї.

Отже, висновками, зробленими правоохоронним органом за матеріалами перевірок скарг, підтверджено, що порушення відповідачем правил співжиття мають систематичний характер; заходи застереження, застосовані до порушника, не впливають на покращення його поведінки стосовно власника будинку та бувшої дружини.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач має право користуватися будинком як колишній член сім'ї, не заслуговують на увагу, оскільки власником спірного будинку є батько колишньої дружини відповідача, який не є членом сім'ї відповідача в розумінні ст. 64 ЖК України.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від у 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. МаляренкоА.В.