Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю підприємство «Відродження» до ОСОБА_3 про поновлення договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю підприємство «Відродження» (далі - ТОВ підприємство «Відродження» звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати поновленим на той же строк і на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 18 листопада 2010 року, укладений між ТОВ підприємство «Відродження» таОСОБА_3 відносно земельної ділянки, площею 2,78 га ріллі, для товарного сільськогосподарського товариства, на території Петракіївської сільської ради Хорольськогорайону, який був зареєстрований у Хорольському районному відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Полтавської області, проу Державному реєстрі земель вчинено запис від 05 березня 2012 року № 01980.

Свої вимоги позивач мотивував тим, ще 18 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ підприємство «Відродження» було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 2,78 га, для вирощування сільськогосподарських культур строком на пять років.

Після закінчення дії договору підприємство продовжило використовувати земельнуділянку, належну ОСОБА_3, звернулося до нього із листом про поновлення договору оренди, а також належним чином виконувало договірні зобов'язання, так як заборгованість по орендній платі перед відповідачем відсутня. Крім того, ТОВ підприємство «Відродження», маючи намір поновити договір оренди, виплатило відповідачу орендну плату на майбутній період.

ОСОБА_3жодного листа-повідомлення про заперечення щодо поновлення такого договору до ТОВ підприємство «Відродження» не направляв.

На підставі вищевикладеного,позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року, позов ТОВ підприємство «Відродження» задоволено.

Визнано поновленим на той же строк і на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 18 листопада 2010 року, укладений між ТОВ підприємство «Відродження» та ОСОБА_3,відносно земельної ділянки площею 2,78 га ріллі, для товарного сільськогосподарського товариства, на території Петракіївської сільської ради Хорольського району, який зареєстрований у Хорольському районному відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Полтавської області про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05 березня 2012 року № 0198. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

У ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Таким чином, порядок поновлення договору оренди землі складається з наступних етапів: 1) направлення орендарем орендодавцю письмового листа-повідомлення про поновлення договору разом з проектом додаткової угоди; 2) розгляд орендодавцем протягом місячного строку листа-повідомлення та проекту додаткової угоди та надання відповіді орендодавця або відсутність письмового повідомлення останнього про відмову в поновленні договору оренди; 3) укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.

Крім того, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року № 6-10цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що 18 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ підприємство «Відродження» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,78 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Петракіївської сільської ради Хорольського району, яка належить відповідачу на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, для вирощування сільськогосподарських культур, строком на 5 років.

Договір зареєстровано у Хорольському районному відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Полтавської області про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05 березня 2012 року № 01980 (а. с. 6).

18 листопада 2010 року сторонами підписано акт приймання-передачі об'єкта оренди.

14 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням про намір скористатися своїм переважним правом на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк, додавши до нього проект додаткової угоди.

16 жовтня 2015 року позивач отримав від відповідача заяву про небажання останнього підписувати договір оренди на новий термін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ підприємство «Відродження» дотрималося вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі», повідомило ОСОБА_3 про намір продовжити договір оренди належної останньому земельної ділянки, а ОСОБА_3, у свою чергу, не повідомив орендаря про наявність заперечень у поновленні договору оренди землі та своє рішення з цього приводу.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 8 договору оренди землі, укладеного між ТОВ підприємство «Відродження» та ОСОБА_3, передбачено, що після закінчення договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. При цьому орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що лист від 14 вересня 2015 року він не отримував.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази з приводу того, що вказаний вище лист був вручений відповідачу, а копія самого листа (а. с. 11) не свідчить про його направлення та отримання адресатом.

Крім того, копію проекту додаткової угоди, яка направлялася ОСОБА_3, позивач суду взагалі не надав, у матеріалах справи така угода відсутня.

Таким чином, вирішуючи спір, суд не врахував, що позивач визначеного порядку поновлення договору не дотримався, письмове повідомлення про намір реалізувати переважне право на поновлення договорів оренди орендодавцям не направляв, зазначивши, що орендодавець протягом місяця письмово не повідомив про відмову в поновленні договорів.

При цьому, суд безпідставно не прийняв до уваги та не надав ніякої оцінки заяві ОСОБА_3, поданій 16 жовтня 2015 року ТОВ підприємство «Відродження», про те, що він заперечує проти використання його земельної ділянки та має намір сам її використовувати (а. с. 32).

Крім того, суд залишив і поза увагою те, що письмове повідомлення згідно з положеннями ст. 33 Закону України «Про оренду землі» направляється як відповідь на пропозицію орендаря щодо поновлення договору і таке повідомлення відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 33 цього Закону є обов'язковою умовою для пролонгації договору.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик