Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення частки майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3звернувся до суду із позовом, у якому просив визначити реальну частку квартири АДРЕСА_6 яка перебуває у спільній сумісній власності його та ОСОБА_6, а саме: по Ѕ частини кожному,визнати за нимправо власності на реальну частку квартири АДРЕСА_1нниці, що належить йому за законом.

Вимоги мотивовані тим, що 03 лютого 1988 року між ним та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб у Дашковецькій сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис № 3. Прізвище дружини після укладення шлюбу - «ОСОБА_7». Під час перебування у шлюбі подружжям була придбана на ім'я ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2008 року, як є спільною сумісною власністю.

06 вересня 2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці шлюб між ними було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року колишня дружина ОСОБА_6 померла.

Про наявність рішення про розірвання шлюбу йому (позивачу) стало відомо лише у грудні 2014 року під час звернення до нотаріальної контори щодо оформлення спадщини.

У придбаній квартирі він проживає до теперішнього часу.

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини звернулась мати померлої - ОСОБА_4 Інших спадкоємців померлої немає, заповіт за життя вона не складала.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

У березні 2015 року ОСОБА_4подала зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3, автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що зареєстрований за ОСОБА_3, стягнути із ОСОБА_3 на її користь 53 060 грн 25 коп. - частку вартості автомобіля«VOLKSWAGENLT35», 2002 року випуску.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 03 лютого 1988 року до 17 вересня 2010 року.

13 травня 2008 року ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_4 за 30 тис. грн, із яких 47 500 грн сплачено відразу, а решта 252 500 грн - протягом одного банківського дня. Для сплати решти коштів за квартиру (252 500 грн) ОСОБА_6 отримала у відкритому акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») кредит у розмірі 50 тис. доларів США, передавши придбану квартиру в іпотеку. У подальшому ОСОБА_6 особисто погашала кредит, у тому числі і після розірвання шлюбу із ОСОБА_3, останній не приймав у цьому участі. Обтяження з квартири, що існувало відповідно до договору іпотеки, знято лише 05 листопада 2014 року.

Зазначала, що при придбанні квартири до спільних сумісних коштів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 можна віднести лише 47 500 грн (15,83 %), а решта 252 500 грн (84,17 %) - особисті кошти ОСОБА_6, то відповідно квартира не є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Залежно від джерел придбання квартири, частка ОСОБА_6 становить 92,085 % ( 84,17 % + від 15,83 %), а частка ОСОБА_3 - 7,915% (1/2 від 15,83 %).

Крім цього, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є транспортні засоби: автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, придбаний 09 березня 2010 року та зареєстрований на ОСОБА_3, який знаходиться у його користуванні, автомобіль «VOLKSWAGEN LT 35», 2002 року випуску, придбаний 12 січня 2010 року та зареєстрований на ОСОБА_3, який останній продав без відома та згоди ОСОБА_6 через два місяці після припинення шлюбу та використав кошти на свої потреби.

На день смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина, яку вона (ОСОБА_4.), як спадкоємець за законом першої черги, бажає прийняти, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, що становить 200 тис. грн. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 частку вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35», 2002 року випуску, що становить 53 060 грн 25 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 03 лютого 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб ( а. с. 82).

13 травня 2008 року на ім'я ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_5 вартістю 300 тис. грн, із яких 47 500 грн сплачено відразу, а решту 252 500 грн - протягом одного банківського дня, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири ( а. с. 6-8).

Згідно з кредитним договором від 13 травня 2008 року ОСОБА_6 отримала в ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» кредит у розмірі 50 тис. доларів США на строк до 13 травня 2025 року (а. с. 65-69).

06 вересня 2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці, яке набуло законної сили 17 вересня 2010 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано (а. с. 83).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6. померла (а. с. 4).

Постановою приватного нотаріуса від 03 лютого 2015 року матері померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з оспорюванням майнових вимог іншого з подружжя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, зазначивши, що шлюб між ним та ОСОБА_6 розірвано 17 вересня 2010 року, а позов подано у січні 2015 року.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суди виходили із того, що спірна квартира була особистою власністю померлої ОСОБА_6, що вона придбана за кредитні кошти, які остання сама погашала.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог у зв'язку із пропуском ним строку позовної давності, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214-215 ЦПК України не навів жодних правових висновків щодо обґрунтованості цих вимог, ніяких висновків по суті спору не зробив.

Крім того, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що він подав заяву до державного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу заяву про отримання спадщини після смерті ОСОБА_6, проте відмови до теперішнього часу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину не отримав. Про порушення свого права власності дізнався лише 22 серпня 2014 року, звернувшись із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу.

На зазначені обставини суд уваги не звернув та їх не перевірив, а також не врахував, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові па праві спільної сумісної власності незалежно віл. того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюоу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за ним договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_3 посилався на те, що спірна квартира була придбана в кредит в інтересах сім'ї на підставі кредитного договору від 13 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6, зазначав, що згідно з розрахунком погашення кредиту сума платежу складала 500 доларів США, відповідно до копії довідки про заробітну плату ОСОБА_6 дохід останньої за період із 03 березня 2008 року до 09 вересня 2013 року на посаді директора товариства з обмеженою відповідаьністю «Національна перевага» склав 22 859 грн 19 коп., дохід за період із 01 січня 2008 року до 28 лютого 2014 року склав 33 202 грн 74 коп. (а. с. 139, 144-146), тобто грошових сум, що отримувала померла ОСОБА_6, було недостатньо для виплати даного кредиту.

У зв'язку із цим представником ОСОБА_3 було заявлено клопотання про забезпечення доказів, а саме: витребування з податкових органів декларацій про дохід ОСОБА_6, а також про виклик свідків.

Натомість суд на порушення зазначених вище норм процесуального права не прийняв до уваги докази, надані ОСОБА_3 та відмовив у задоволенні клопотань про витребування інших доказів і допит свідків, чим порушив принцип диспозитивності.

На порушення норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд також не з'ясував та не зазначив, коли саме був повністю погашений кредит з огляду на те, що термін його дії до 13 травня 2025 року. Довідка банку з цього приводу у матеріалах справи відсутня.

Крім того, визнавши за ОСОБА_4, як спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також зобов'язавши ОСОБА_3 компенсувати вартість частки спірних автомобілів, суд не витребував і не дослідив матеріали спадкової справи померлої ОСОБА_6 та не з'ясував, чи були у померлої інші спадкоємці.

Суд також не звернув уваги й на те, що сама ОСОБА_4 визнавала спільною сумісною власністю подружжя частку, яку вони сплатили разом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

На зазначене суд першої інстанції також уваги не звернув.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик