РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року Волноваський районний суд Донецької області

у складі : головуючого судді Мохова Є.І.,

при секретарі - Бридні О.Л.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_2,

за участю відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

В травні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що між нею та відповідачем був укладений договір грошової позики від 09.01.2013 року на суму 399000,00 гривень, строк повернення до 01.09.2013 року. Однак в указаний строк відповідач боргу не повернув. В 2013 році відповідач сплатив в рахунок сплати основного боргу 30000,00 гривень. В звязку з викладеним позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідача за договором позики суму основного боргу 369 000 гривень, з урахуванням індексу інфляції 332371 гривень 76 копійок, 3 % річних 29480,00 гривень , всього 730 851 гривень 76 копійок.

19.09.2016р. позивачка уточнила свої позовні вимоги з урахуванням часткового повернення суми боргу та просила стягнути з відповідача на її користь за договором позики суму основного боргу 179 500,00 гривень, з урахуванням індексу інфляції 159 977 гривень 99 копійок, 3 % річних 16 435,00 гривень, всього 355 912 гривень 99 копійок.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягали.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, показав, що в 20132014 році сповна розрахувався з позивачем, повернувши 30 000 гривень в 2013 році суму, яка залишилась в 2014 році.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідка, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів ( суму позики)… Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей…

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1,2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог наданий суду оригінал розписки про отримання в борг грошей: від 09.01.2013 року на суму 399000,00 гривень, строк повернення до 01.09.2013 року (а.с.6).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечував , що зазначена розписка написана ним власноруч. Але заперечував наявність боргу, зазначивши, що частину боргу повернув в 2013 році, а іншу суму повертав частинами в 2014 році то позивачці то ОСОБА_4 в рахунок повернення боргу перед ОСОБА_1 В судових засідання давав непослідовні, суперечливі показання.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що дійсно отримав протягом 2014 року від відповідача ОСОБА_3 грошову суму на загальну суму 140 000,00 гривень, однак вказана сума внесена в рахунок погашення боргу перед ним, а не перед позивачкою.

Згідно статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо суми грошових коштів, повернутих в 2013-2014 роках позивачці.

З наданих розписок від 12.11.2014 року, 14.11.2014 року, 19.11.2014 року судом встановлено, та це не заперечувала в судовому засіданні позивачка, що відповідачем їй було повернуто 50 000 гривень, 40 000 гривень та 50 000 гривень, всього 140 000 гривень та згідно розписки 27.03.2013р. 30 000,00 гривень.

Станом на момент розгляду справи в суді грошове зобовязання відповідачем виконане частково, тому суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги.

Підлягає стягненню з відповідача сума боргу за договором позики 179 500 гривень.

Як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Згідно правової позиції Верховного Суду України індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 ). Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

На підставі ст. 625 ЦК України, з урахуванням розрахунку позивачки, з яким погоджується суд, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення 3% та інфляційні витрати:

Таким чином, позов підлягає задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 09.01.2013 року, а саме, суму основного боргу 179 500,00 гривень, з урахуванням індексу інфляції 159 977 гривень 99 копійок, 3 % річних 16 435,00 гривень, всього 355 912 гривень 99 копійок.

Оскільки позивача при пред'явленні до суду позову звільнено від оплати судових витрат, а рішення ухвалено на його користь, суд, у відповідності до вимог, передбачених статті 88 ЦПК України, має підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судових витрат в сумі 7308,52 коп. (на день подання позову).

На підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 15, 30,59-61, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09.01.2013 року в розмірі 179 500 гривень 00 копійок, з урахуванням індексу інфляції 159 977 гривень 99 копійок, 3 % річних 16 435 гривень 00 копійок, всього 355 912 гривень 99 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 7308,52 гривень

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Донецької області через Волноваський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом десяти днів з дня отримання копії рішення особою, яка брала участь у справі, але не була присутньою в судовому засіданні під час проголошення судового рішення.

Суддя:

22.02.2017