Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_6, заінтересовані особи: Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба України, про оголошення ОСОБА_7 безвісно відсутнім за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати ОСОБА_7 безвісно відсутнім. Зазначала, що із 26 жовтня 1991 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_7, від шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сім'єю вони проживали та зареєстровані у АДРЕСА_2. У 2008 році переїхали на постійне проживання до м.Києва, що підтверджується договорами найму квартири АДРЕСА_1. У 2013 році подружні відносини погіршилися, а у квітні 2014 року її чоловік зібрав речі та сказав, що бажає жити окремо від сім'ї та переїжджає жити до м. Донецька. З того часу він декілька разів телефонував сину, а потім з серпня 2014 року будь-який зв'язок з ним було втрачено.

Визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім необхідно для отримання соціальної допомоги як одинокої матері чи призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника, а також для вільного пересування сина за межі території України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 із 26 жовтня 1991 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_7, від шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сім'єю вони проживали та зареєстровані у АДРЕСА_2. Із 01 вересня 2008 року винаймають квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договорами оренди жилого приміщення. Орендарем за договорами виступає ОСОБА_7, останній договір від 01 січня 2014 року на строк оренди житла до 31 грудня 2014 року.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні заяви про визнання чоловіка безвісно відсутнім, суди виходили із того, що орендована квартира не є постійним місцем проживання ОСОБА_7, оскільки із 2013 року він залишив квартиру АДРЕСА_1 та змінив свої місце постійного проживання на інше.

Із висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Через тривалу відсутність ОСОБА_7 відносини, які виникли за його участю, набули невизначеності: неповнолітній син позбавлений можливості залишати територію України без згоди другого з батьків; заявник утримує неповнолітню дитину самостійно без допомоги батька дитини.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні заяви про визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім, суди не звернули уваги на те, що у матеріалах справи відсутні відомості як про фактичне місце перебування ОСОБА_7, так і про інше його постійне місце проживання, яке він змінив, залишивши орендовану квартиру у м. Києві. Тому висновки судів про те, що квартира АДРЕСА_1 не вважається постійним місцем проживання ОСОБА_7 у розумінні ст. 43 ЦК України, та про відсутність підстав для задоволення заяви про оголошення його безвісно відсутнім передчасні.

За таких обставин рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик