ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
за участю представника відповідача - Трегуб О.А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що умови кредитного договору від 08 травня 2008 року № 700006752 є несправедливими в частині надання кредиту у доларах США та в частині зміни в односторонньому порядку умов договору щодо розміру відсоткової ставки з 14,5 % до 16,5 % річних без їх попередження; порушення відповідачем п. п. 6 та 8 кредитного договору та вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням уточнень просили суд визнати недійсним вказаний кредитний договір та застосувати наслідки його недійсності, а саме: зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») повернути ОСОБА_7 сплачену за вказаним договором суму у розмірі 54 550,92 доларів США, а ОСОБА_7 - повернути ПАТ «Альфа-Банк» кошти в розмірі 182 100 грн та зобов'язати відповідача вилучити позивача з чорного списку боржників з бази даних Бюро кредитних історій.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 235 ЦК України, виходили із того, що відсутні правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 08 травня 2008 року позивач ОСОБА_7 подав заяву до Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», на відкриття поточного рахунку в доларах США та заяву на отримання кредиту в доларах США, зазначивши, що умови договору йому зрозумілі.

08 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 700006752, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 38 361,07 доларів США строком до 09 травня 2015 року, а позивач прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14,50 % річних та здійснювати погашення кредиту кожного місяця рівними частинами в сумі 730 доларів США.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, видавши відповідачу кошти в розмірі 38 361,07 доларів США, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника 6752, відкритий позичальником у ЗАТ «Альфа-Банк», що підтверджується меморіальним валютним ордером від 12 травня 2008 року № 47173.

У той же день вказані грошові кошти були перераховані ОСОБА_7 на рахунок відповідача для здійснення операції з продажу валюти, а потім кошти у сумі 182 100 грн 00 коп. перераховані банком на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ГранПрі» з метою оплати за транспортний засіб Mazda 5, 2008 року випуску.

На забезпечення виконання всіх зобов'язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки від 08 травня 2008 року № 700006752-П, згідно з яким поручитель взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язанням ОСОБА_7

На виконання вказаного кредитного договору ОСОБА_7 сплатив ПАТ «Альфа-Банк» 54 550,92 долари США.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статтей 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5Декрету про валютне регулювання).

Таким чином, встановивши наявність у ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», наявність на момент укладення кредитного договору від 08 травня 2008 року банківської ліцензії № 61, виданої НБУ 03 грудня 2001 року, та письмового дозволу від 25 червня 2007 року № 61-4 на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що на моменту укладення між сторонами кредитного договору відповідач мав право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Так, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди дійшли висновку, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік О.В. Ступак