Справа № 275/661/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді Руденка В.О.,

з участю секретаря судового засідання Довгаленко О.І.,

позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

позивачки ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3 07.12.2016 року звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що вони є в рівних частках власниками житлового будинку АДРЕСА_1 Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в їх будинку з 16 березня 2005 року, але фактично не проживає у будинку з листопада 2014 року і по теперішній час. Він не оплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку, він не цікавиться будинком. Просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, викладених в позовній заяві. Позивачка додатково пояснила, що відповідач в будинку не проживає більше двох років, проте з реєстрації місця мешкання добровільно зніматись не бажає. Збереження за відповідачем його права користування житлом суперечитиме інтересам власників, тому, що спільне користування житлом є неможливим, ОСОБА_4 не є членом сім'ї будь-кого зі співвласників, виселився з будинку сам добровільно у серпні 2014 року. Спільне користування житлом позивачів та ОСОБА_4 не є можливим через те, що до виселення ОСОБА_4 з будинку між сторонами виник глибокий конфлікт та особиста неприязнь. Відповідач вчиняв відносно співвласників будинку насильницькі дії, за що був притягнутий до адміністративної і кримінальної відповідальності.

Позивачка ОСОБА_3 позов підтримала, у судовому засіданні надала пояснення аналогічні вищевикладеним доводам.

Позивач ОСОБА_6 надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4, якого підтримав його представник ОСОБА_5, позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що саме дії позивачки ОСОБА_1 є причиною скандалів, створення нетерпимого відношення до нього зі сторони осіб, які проживають в будинку та власних дітей. Позивачі є співвласниками будинку, але він не згодний, що це надає їм перевагу перед відповідачем ОСОБА_4 в праві користування даним будинком і не дає права безпідставно не впускати до будинку або вчиняти інші протиправні дії відносно нього. Лише зважаючи на створювані позивачами проблеми в користуванні житловим будинком, мотивуючись бажанням не нашкодити психічному здоров'ю неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 06 листопада 2014 року залишив будинок і став тимчасово проживати на орендованих квартирах.

В разі допуску до будинку та нормального відношення до нього зі сторони відповідачів, які мешкають в даному житловому будинку, він бажав би повернутися і користуватися житловим будинком для особистого проживання, оскільки іншого постійного житла він не має. Зараз він тимчасово живе в селі Соловіївка і вже як два роки, не може перереєструватися. Просить позов не задовольняти.

Почувши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що відповідач не проживає в будинку позивачів після розлучення з позивачкою ОСОБА_1 більше двох років. Він добре знає сторін по справі так, як вони проживають не далеко від нього. Коли відповідач почав мешкати у цьому будинку там з'явилось господарство, відповідач почав обробляти та розбудовувати ділянку. Згодом вони почали сваритися і відповідача «видворили» з будинку.

Копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.10.2003 року, серія ВАО №223678 засвідчує, що позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_10 належить в рівних частках житловий будинок НОМЕР_1 з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_2 (а.с.5).

Довідка про склад сім'ї у житловому приміщенні №385 від 18.07.2016 року видана Морозівською сільською радою Брусилівського району засвідчує, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані мешканці ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_13 Це підтверджують також копії паспортних даних позивачів та посвідка на проживання відповідача (а.с.8, а.с.11-14).

Довідка №386 від 12.07.2016 року видана Морозівською сільською радою Брусилівського району засвідчує, що до складу сім'ї позивачки ОСОБА_1 входять відповідач ОСОБА_4, її діти: ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с.9)

Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання № 387 від 12 липня 2016 року підтверджує, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, також про це свідчить акт обстеження проживання позивачки ОСОБА_1 від 17.01.2017 року (а.с.10, а.с.45).

Згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_15, яке набуло чинності 18.08.2014 року, шлюб між сторонами розірваний з серпня 2014 року, отже, з того часу відповідач не є членом сім'ї позивачки (а.с.6-8).

Згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року, яке не оскаржувалось сторонами і набуло чинності, позивачі зверталися до суду з позовом до відповідача про його виселення. Згідно рішенню, судом було встановлено низку фактичних обставин, які, відповідно ст.61 ЦПК України визнаються доведеними під час розгляду цієї цивільної справи. Так, згідно рішення суду встановлено, що за період спільного проживання в будинку відповідач ОСОБА_4 вчиняв дії, які суперечать правилам співжиття, допускав психологічне та фізичне насильство до ОСОБА_14 та своєї дочки ОСОБА_11 Такі протиправні дії ОСОБА_4 стали систематичними після розірвання шлюбу з ОСОБА_14, оскільки з приводу поділу спільного майна подружжя, участі у вихованні дітей часто виникали конфлікти між відповідачем та позивачем ОСОБА_14, дочкою відповідача ОСОБА_11 За таких обставин склалися умови проживання в будинку, які були несприятливими для проживання малолітніх дітей, загрожували заподіянням шкоди їх психічному здоров'ю.

Після звернення позивачів до суду з позовом про виселення відповідача з будинку він добровільно виселився, забрав особисті речі і з 06 листопада 2014 року в будинку не проживає. (а.с.37-39).

Висновок за результатами розгляду повідомлень громадянки ОСОБА_11 та ОСОБА_4 від 29.06.2016 року складений старшим інспектором Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП Житомирської області свідчить про виникнення конфліктної ситуації з приводу того, що ОСОБА_4 приходив до будинку по АДРЕСА_1, щоб побачитись з дитиною (а.с.41).

Вищенаведені висновки, викладені у рішеннях Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.12.2014 р. підтверджуються також поданими позивачкою письмовими доказами, складеними органами опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації та сільською радою, зокрема, рішенням комісії з питань захисту прав дітей №4 від 19.08.2014 р., попередженнями сільського голови в адресу відповідача від 12.08.2014 р. та 21.08.2014 р., довідкою характеристикою від 20.08.2014 р. (а.с.62-66)

Згідно вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.12.2014 року, ОСОБА_4 визнано винним у спричиненні 04.10.14 р. позивачці легкого тілесного ушкодження, за ч.1 ст.125 КК України. (а.с.70-73)

Згідно постанови Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.11.2014 року ОСОБА_4, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173, 173-2 ч.1 КпАП України за вчинення хуліганства та психологічного насильства відносно позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_14 (а.с.75)

Дослідивши фактичні обставини справи, суд визначає, що спірні правовідносини регламентуються наступними нормами права.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни , які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном .

Дослідивши фактичні обставини справи в контексті їх правового регулювання, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних мотивів.

Дослідженими в суді доказами спростовані пояснення відповідача про його вимушене залишення будинку і вчинення щодо нього протиправних дій з боку позивачів.

Натомість, встановлені обставини свідчать про порушення прав позивачів з боку відповідача ОСОБА_4, які виявились у спричиненні фізичного та психологічного насильства протягом тривалого часу. Ці дії зробили неможливим спільне користування житловим будинком позивачів та відповідача і обумовили необхідність звернення до суду за захистом свого права власності з метою забезпечення можливості використання будинку за призначенням.

Таким чином, суд знаходить обґрунтованим вимоги позивачів, які є співвласниками житлового будинку, про позбавлення ОСОБА_4 права користування належним їм житловим будинком, як засобу захисту своїх прав власності на нього.

Щодо доводів відповідача про його майнові та трудові вкладення у розбудову будинку, суд має роз'яснити, що цивільні справи позовного провадження вирішуються судами в межах заявлених позовних вимог. Оскільки відповідних вимог майнового характеру відповідач в межах цієї справи до суду не подавав, він має право подати відповідний цивільний позов на загальних підставах.

Суд також відхиляє посилання представника відповідача на обґрунтування своїх заперечень правовими нормами, що регламентують правовідносини житлового найму, оскільки суду не було подано жодних доказів наявності оформлених в установленому порядку, чи існуючих в силу закону правовідносин найму житла між його співвласниками та відповідачем.

Керуючись ст. 10,11, 15, 60, 61, 209, 212, 215-218 ЦПК України, ст. 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового Кодексу України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги через Брусилівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з часу проголошення рішення. Особи, що брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з часу отримання його копії.

Суддя В.О. Руденко