Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним Договору №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення з відповідача 35 000,00 грн раніше сплачених позивачем за оспорюваним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що вищевказаний договір укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики. Відповідач ввів в оману позивача щодо вартості майна, ціни договору, порядку розрахунків за договором, не надав інформацію щодо дати виготовлення предмету лізингу тощо. Позивач вважає, що підприємницька практика відповідача спонукала його, як споживача, дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, й така практика ввела позивача в оману. З цієї підстави просив суд визнати договір №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також позивач просив суд визнати недійсним оспорюваний договір на підставі ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо цієї підстави позову зазначив, що ціна предмету лізингу є недобросовісною, вважає несправедливими пункти 3.5, 4.3.5, 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 оспорюваного договору фінансового лізингу, додатки №1 та №2. Позивач звертає увагу також на те, що виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, тобто позивача. У пунктах 12.1., 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Як на ще одну підставу позову, позивач вказував на те, що згідно законодавства предметом договору лізингу може бути тільки річ визначена індивідуальними ознаками, конкретна річ. Вважає, що у визначенні предмету лізингу в оспорюваному договорі відсутні такі індивідуальні ознаки транспортного засобу як призначення, виробник транспортного засобу, рік виготовлення, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса, міжнародний ідентифікаційний номер. Тому, на думку позивача, предмет договору лізингу визначено без індивідуальних ознак, наявне порушення ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 184, 807 ЦК України й предмет оспорюваного договору лізингу (п.3.1 Договору та Додаток №1) в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, позивач зазначив, що договір фінансового лізингу від 23 липня 2015 року укладений неповноважною особою зі сторони ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та є нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений.

На підставі викладеного, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним Договір фінансового лізингу № 002748, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 23 липня 2015 року.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 сплачені по договору фінансового лізингу № 002748 від 23 липня 2015 року кошти в сумі 35 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 липня 2015 року між ОСОБА_4 був укладений Договір №002748 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець (відповідач) зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п.3.1 Договору №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року, предметом лізингу по даному договору є міні трактор марки «Булат 244.4 Каб.» При цьому суд встановив, що оспорюваним Договором не встановлена будь-яка дата (рік) випуску міні трактора «Булат 244.4 Каб.»

Відповідно до Додатку №1 до укладеного договору, вартість предмета лізингу встановлена 350 000 грн, відсоток платежів 50%, авансовий платіж 175 000 грн, комісія за організацію 35 000,00 грн, комісія за передачу 10 500,00 грн, щомісячний платіж 14 583,33 грн. Строк внесення щомісячних авансових платежів ціни предмету лізингу 12 місяців.

У Додатку №2 зазначено розмір авансового платежу 50%, сума лізингу - 175 000 грн, викупна вартість - 5 250 грн, відсоткова ставка 12.5 %, комісія 5% та щомісячний платіж - 16 002 грн 39 коп. Строк внесення щомісячних лізингових платежів - 12 місяців.

Згідно квитанції №47 від 23 липня 2015 року позивачем на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» сплачено 35 000,00 грн.

За приписом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено належним чином факт недотримання відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України при укладенні із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 23 липня 2015 року договору фінансового лізингу №002748, внаслідок чого цей договір підлягає визнанню недійсним, так як в діях ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вбачається нечесна підприємницька діяльність, умови укладеного договору є несправедливими і не містять всіх необхідних даних щодо предмету лізингу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Є.П. Євграфова
Г.І. Мостова