АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1909/16-ц Номер провадження 22-ц/786/514/17Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Панченка О.О., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що суд безпідставно відмовився визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, не дав вірної правової оцінки обставинам, пов'язаних з розглядом справи в третейському суді, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає за таких обставин.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 21.12.2006 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (зараз ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №727/057, відповідно до умов якого останній отримав 500000 грн., строком до 20.12.2013 року, під 18 % річних, з порядком погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення, який міститься в додатку 1 до цього договору і є невід'ємною складовою частиною цього договору.

Сторонами не заперечується, що відповідач отримав кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки №147-254 та випискою по особовому рахунку.

В подальшому, 04.09.2007 року та 08.10.2008 року сторони уклали договори №1 та №2 про внесення змін до договору кредиту №727/057 від 21.12.2006 року, якими внесли зміни стосовно зміни відсоткової ставки та дострокового виконання зобов'язань в разі виникнення у кредитора такого права за кредитними договорами з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

В зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, банк в 2015 році у відповідності до п. 6.2. договору кредиту, звернувся до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26.06.2015 року позов ПАТ "Укрсоцбанку" до ОСОБА_2 задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_7 заборгованість в сумі 1243229,32 грн. та третейській збір в сумі 12832,29 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2015 року скасовано рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26.06.2015 року.

В подальшому вказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.04.2016 року.

18.08.2016 р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості в сумі 1167117,31 грн. станом на 16.06.2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж позичальником було здійснено у вересні 2008 року, а відтак у кредитора виникло право на пред'явлення позову вже після чергової не сплати щомісячного платежу, тому позовна давність повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з жовтня 2008 року.

При цьому, суд першої інстанції не вбачав підстав для поновлення строку позовної давності як пропущеного з поважних причин, зазначаючи, що само по собі звернення банку в 2015 році до третейського суду з позовом про стягнення з позичальника заборгованості по кредиту, здійсненого з порушенням правил підсудності, не є обставиною, яка свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань утворилась заборгованість, розмір якої станом на 16.06.2016 року становить 1167117,31 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача подав заяву в якій просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, вказуючи на те, що останній платіж позичальником здійснено в вересні 2008 року, жодних інших доказів на підтвердження переривання строку позовної давності не має.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вірно застосував правову позицію ВСУ викладену ним при розгляді справи №6-154цс/15, яка є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та відповідно до якої початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З огляду на те, що умовами договору (графіком погашення кредиту, п.1.1 Кредитного договору) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником відповідно до графіку, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, графіком погашення кредиту передбачений щомісячний платіж в розмірі 6944,44 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач здійснив останній щомісячний платіж у вересні 2008 року, після чого більше платежів не вносив.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо заборгованості по періодичним платежам, який повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу - є вірним, оскільки право кредитора на своєчасне отримання чергового платежу в жовтні 2008 року було порушено відповідачем, а відтак з жовтня 2008 року по листопад 2011 року банк мав можливість реалізувати своє право на пред'явлення позову.

Подальше звернення банку з позовом до третейського суду здійснено вже за межами пропуску строку позовної давності, тобто після 2011 року, а відтак не має жодного правового значення.

Крім того, само по собі таке звернення з позовом до третейського суду, який не входить до судової системи України і не є тим органом, який забезпечує здійснення правосуддя, а відтак не підпадає під положення ч.2 ст. 265 ЦК України, також не є підставою для поновлення строку позовної давності та визнання причин його пропуску поважними.

Крім зазначеного, колегія суддів звернуто увагу на положення п. 4.4. договору кредиту, відповідно до якого у випадку не виконання позичальником зобов'язань, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.10 цього договору протягом більше тридцяти днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та відповідно позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Таким чином, сторони передбачили в якості відповідальності позичальника зміну строків надання кредиту, який підлягав поверненню до 20 грудня 2013 року, натомість в разі існування простроченого позичальником зобов'язання впродовж 30 днів, вважався закінченим після збігу такого строку.

Враховуючи, що прострочення позичальником визначених умовами договору строків внесення чергового платежу мало місце в жовтні 2008 року, після сплину 30 днів з часу такого прострочення, змінений п.4.4. термін надання кредиту закінчився після 20 листопада 2008 року, а відтак з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого цивільного права.

Звернувшись з таким позовом в серпні 2016 року, позивач звернувся до суду за межами строку позовної давності, що відповідно до п. 4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилань на обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує наявність підстав для скасування чи зміни рішення.

Так, не заслуговує на увагу твердження апелянта на те, що період часу з 26.05.2015 року по 10.08.2016 року, тобто період, коли справа з аналогічним позовом розглядалась в третейському суді, є обставиною, яка свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності. В даному випадку, таке звернення з позовом по стягнення кредитної заборгованості з позичальника ОСОБА_2 не має правового значення, оскільки мало місце за межами строку позовної давності як щодо простроченої заборгованості по черговим щомісячним платежам, так і щодо заборгованості по кредиту з урахуванням вимог п.4.4. договору.

Також відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги щодо необхідності відступити від вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України та не застосовувати правові позиції ВСУ, висловлені при розгляді справ з подібними правовідносинами, зокрема при розгляді справи 6-895 цс15.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.