20 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання часткового недійсним договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 2949, 2950 від 08 грудня 2011 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права грошової вимоги за договором про надання поновлюваної кредитної лінії № 9-5G9/08-2005MK від 16 серпня 2005 року, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, а також просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами
№ 2949, 2950 від 08 грудня 2011 року, який був укладений між
ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права грошової вимоги за іпотечним договором № 9-5G9/08-2005MK від 16 серпня 2005 року, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 позивачем, посилаючись на те, що невідповідність номеру кредитного договору зазначеного в договорі купівлі-продажу прав вимоги тому номеру, що вказаний в самому кредитному договорі, не неповідомлення про відступлення прав вимоги, порушенням норм ст. 19 Закону України «Про іпотеку» в частині недотримання вимог щодо внесення змін до іпотечного договору, на наявність судових рішень та виконавчого провадження, які унеможливлюють відступлення прав за договорами та недотримання під час укладення договору купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства, регулюючих відносини факторингу. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 серпня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено договір про надання поновлювальної кредитної лінії кредитний договір № 9-5G9/08-2005МК, згідно умовякого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 55 000,00 дол. США під 13,00 % річних до

16 серпня 2012 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання умов вказаного договору між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № 9-5G9/08-2005МК, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від

08 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду

м. Києва від 24 жовтня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання поновлювальної кредитної лінії № 9-5G9/08-2005MК разом із судовими витратами в розмірі 443 828 грн 75 коп.

08 лютого 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 31225018 про примусове виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом

м. Києва від 27 квітня 2011 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у розмірі 443 828 грн 75 коп.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (далі - договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року).

Згідно з п. 1.1 договору купівлі-продажу права вимоги означає всі права вимоги ( існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальника за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги.

Згідно з наданим позивачем актом приймання-передачі прав вимоги від 19 грудня 2011 року та витягу № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № F9-5G9/08-2005MК від 16 серпня

2005 року сторонами якого згідно додатку № 1 іменовано ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» та договором іпотеки сторонами якого також є

ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк».

23 січня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» на адресу боржника було надіслано повідомлення про відступлення прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова