Справа № 146/189/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"28" лютого 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Стінянської сільської ради Томашпільського району про визнання майнового права на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

7 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею майнове право в порядку спадкування за законом на спадкове майно її діда ОСОБА_2, який помер 31 жовтня 2001 року в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної частки (паю) в розмірі 2,50 га в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Стінянське» с.Стіна Томашпільського району Вінницької області, відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0348714.

Даний позов обґрунтовано наступним.

31 жовтня 2001 року в с.Стіна Томашпільського району помер ОСОБА_2, який доводився дідом позивачці.

Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки частки (паю) площею 2,50 га, яка перебуває у КСП «Стінянське» с.Стіна.

Позивачка зазначає, що вона являється єдиним спадкоємцем майна діда за законом відповідно ст.. 551 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки спадкоємець першої черги спадкування ОСОБА_2-його син ОСОБА_3, який доводився позивачці батьком, помер до смерті свого батька, а саме 20 січня 2004 року.

На протязі встановленого законом шестимісячного строку позивачка не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки лише в кінці 2016 року їй повідомили про спадкове майно її діда, а тому при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини нотаріусом їй було відмовлено у прийнятті заяви в звязку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак сільський голова Стінянської сільської ради надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без представника сільської ради, не заперечують проти задоволення позову.

Відповідно ч.2 ст. 185 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, розглянувши заяви сторін у справі. дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 31 жовтня 2001 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2

В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Відповідно ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст..ст. 525,526 ЦК УРСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2001 року в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області помер ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно довідки сільського голови Стінянської сільської ради від 12 січня 2017 року, після смерті ОСОБА_2М, який помер 31 жовтня 2001 року, залишилось спадкове майно, що складається із земельної частки (паю) розміром 2,50 га, що посвідчена сертифікатом серії ВН № 0348714. Спадкоємцем за законом залишилася онука ОСОБА_1-донька сина ОСОБА_2-ОСОБА_3, який помер, а спадщину прийняти не встиг, інших спадкоємців, передбачених законом, у спадкодавця не має; ОСОБА_1 на протязі шести місяців спадщину прийняла (а.с.10, 18).

Факт родинних відносин між спадкодавцями та спадкоємцем підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження, з яких вбачається наступне:

25 лютого 1952 року народився ОСОБА_3, у свідоцтві про його народження батьком записаний ОСОБА_2 (а.с.6);

16 липня 1976 року народилася ОСОБА_4, її батьком записаний ОСОБА_3 (а.с.5);

20 липня 2011 року ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу взяла прізвище ОСОБА_5 (а.с.4).

Згідно копії свідоцтва про смерть, 26 січня 2004 року помер ОСОБА_3 (а.с.8).

Згідно ч.1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Тобто, спадкова трансмісія можлива лише у разі, коли спадщина відкрилася, але спадкоємець, який мав би спадкувати, помер ще до прийняття ним спадщини, тобто після смерті спадкодавця, не встигнувши прийняти цю спадщину.

Отже, спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 був його син ОСОБА_3, який помер, не прийнявши спадщини після смерті свого батька.

Оскільки спадкоємець за законом ОСОБА_3 помер після відкриття спадщини, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_2, і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців по спадковій трансмісії, а саме до доньки ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву ОСОБА_1 від 26 січня 2017 року, останній відмовлено у прийнятті заяві про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 в звязку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.13).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлого 11 жовтня 2001 року, не заведена (а.с.19).

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 2 жовтня 2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)».

Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 1 липня 2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі.

Як вбачається із матеріалів справи, 14 травня 1997 року Томашпільською районною державною адміністрацією ОСОБА_2 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0348714, як члену КСП «Стінянське» с.Стіна Томашпільського району Вінницької області, на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 4 квітня 1997 року № 69 в тому, що йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Стінянське» розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.9).

ОСОБА_2 помер, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримав державний акт на право власності на земельні ділянки.

Однак, сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_2 підтверджують право позивачки ОСОБА_1, яка являється спадкоємцем за законом по спадковій трансмісії, на земельну частку (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарів, яка їй перейшла у спадок.

Отже, за наявності сертифіката на право на земельні частку, виданого на імя спадкодавця, спадкоємці успадковують право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ними в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності.

За наведених обставин за ОСОБА_1 може бути визнано в порядку спадкування майнове право на земельний пай покійного діда.

Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки вимоги позивачки ОСОБА_1 є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_1, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Однак, враховуючи, що позивачка в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачкою судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачкою ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись статтями 524-527, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1, 2 ст.ст. 1261-1276 ЦК України, статтями 15, 57-62, 64, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Стінянської сільської ради Томашпільського району про визнання майнового права на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 майнове право в порядку спадкування за законом, яке залишилося після смерті її діда ОСОБА_2, який помер 31 жовтня 2001 року в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної частки (паю) в розмірі 2,50 га в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Стінянське» с.Стіна Томашпільського району Вінницької області, відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0348714, виданого 14 травня 1997 року Томашпільською районною державною адміністрацією на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 4 квітня 1997 року № 69.

Судові витрати залишити за позивачкою ОСОБА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6