АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та просило звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок з надвірними спорудами (Домоволодіння), що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., сараю-гаражу, що позначений на плані літ. «Б», сараю, що позначений на плані літ. «В», вбиральні, що позначені на плані літ. «Г», вбиральні, що позначені на плані літ. «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0820 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4439 від 18.10.2007 у розмірі 9 617 000 грн.

Справа № 757/14247/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/216/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Бортницька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2013 позов задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4439 від 18.10.2007 у розмірі 9 617 000 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на:

- житловий будинок з надвірними спорудами (Домоволодіння), що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., сараю-гаражу, що позначений на плані літ. «Б», сараю, що позначений на плані літ. «В», вбиральні, що позначені на плані літ. «Г», вбиральні, що позначені на плані літ. «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

- земельну ділянку, загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 441 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального й процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що чинним законодавством не передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, оскільки таке право не передбачено ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначив, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував відсутність в матеріалах справи повідомлення про порушення основного зобов'язання боржником. Вказує на те, що в будинку, яке є предметом іпотеки, проживає малолітня дитина, а згода органу опіки і піклування на відчуження житла відсутня.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведені обставини, на які він посилається в позові, тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2007 між Акціонерно-комерційним банком (термін) соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4439, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Кредит надано окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 624 000, 00 Євро, зі сплатою 11,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по Кредиту до 17.10.2022 (включно), на умовах визначених Кредитним договором. З урахуванням укладених Додаткових угод, умовами договору передбачено, що надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 13,5 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 631 568 євро 27 євроцентів з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та з кінцевим терміном погашення заборгованості по Кредиту до 17.10.2027 (включно), на умовах визначених цим Договором (а. с. 10-13).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 18.10.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір № 02-10/3541 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4089. Відповідно до умов Іпотечного договору № 02-10/3541, Відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» передано наступне нерухоме майно, а саме:

- Житловий будинок з надвірними спорудами (Домоволодіння), що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., сараю-гаражу, що позначений на плані літ. «Б», сараю, що позначений на плані літ. «В», вбиральні, що позначені на плані літ. «Г», вбиральні, що позначені на плані літ. «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Предмет іпотеки).

- Земельну ділянку, загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Київським міським головою 05 березня 2004 року, державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № НОМЕР_3 (а. с. 20-21).

Предмет іпотеки, на момент підписання даного Іпотечного договору належав іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору дарування від 29.04.2003, посвідченого Державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2274, підтвердженням здійснення реєстрації права власності на яке є реєстраційний напис, виданий Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 07.05.2003 за реєстровим номером 12044.

Відповідно до п. 4.5. Кредитного договору, передбачено, що у разі невиконання, неналежного виконання Позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Свої зобов'язання за Кредитними договорами Банк виконав належним чином, а ОСОБА_3 умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 22.04.2013 виникла заборгованість на загальну суму 1 027 651 Євро 78 євроцентів, яка складається з: - суми заборгованості за кредитом - 634 945 Євро 37 євроцентів; - суми заборгованості за відсотками - 338 527 Євро 87 євроцентів; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 9 795 Євро 68 євроцентів; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 44 382 Євро 85 євроцентів, що за курсом Національного Банку України станом на 22.04.2013 в розмірі 10, 4269 грн. за 1 Євро, становить 10 715 190 гри. 48 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 6 620 492,19 грн., сума заборгованості за відсотками 3 529 785,77 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 102 138,31 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 462 774,21 грн. відповідно до розрахунку заборгованості (а. с. 34-37).

Згідно Звіту про незалежну оцінку квартири від 25.12.2012, підготовленого Приватним підприємством «Енергомакс» (сертифікат №12021/11 від 09.06.2011 вартість предмета іпотеки житлового будинку з надвірними спорудами (Домоволодіння), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, складає 57 000 грн. без ПДВ, вартість земельної ділянки, складає 9 560 000 грн. без ПДВ. (а. с. 41-71).

В позасудовому порядку Банк звернувся до відповідача з приводу визнання за ним права власності на іпотечне майно (а. с. 38), направивши відповідну вимогу на адресу відповідача (а. с. 40), але останній відмовився виконувати такі вимоги у позасудовому порядку. Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Укрсоцбанк» звідповідним позовом звернувся до суду.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що в суді першої інстанції було встановлено, що позичальник свої обов'язки за вищезгаданим кредитним договором не виконав, та в позасудовому порядку відмовився вчиняти будь-які дії пов'язані з передачею у власність Банку спірного будинку, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності заборгованості правильними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

(Постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15).

Згідно з ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пунктів 2.4.З., 4.1. Іпотечного договору невиконання позичальником основного зобов'язання є підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення на предмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення ст. ст. 33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способів захисту - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в постанові від 14 вересня 2016 року у справі за № 6-12191цс16.

Матеріали справи свідчать, що ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося до відповідача - іпотекодавця з вимогою про усунення порушень від 05.04.2013, яку останній отримав 08.04.2013, в якій зазначалося, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань за Кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає не пізніше 30 днів з дня отримання вимоги, передати у власність Банку предмет іпотеки шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором у разі невиконання цих вимог. Вимога фактично проігнорована відповідачем.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, дане питання вирішувалося в позасудовому порядку з відповідачем по справі.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач фактично відмовився у позасудовому порядку передати право власності на спірний будинок Банку, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позову правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення прав малолітніх дітей рішенням суду першої інстанції колегія суддів вважає безпідставними.

Норма ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України від 02.06.2005 № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2940цс15; від 10 лютого 2016 р. у справі № 6-3005цс15; від 11 травня 2016 р. у справі № 6-806цс16).

Матеріали справи не містять даних про те, що на час укладання вказаних договорів діти відповідача були зареєстровані у спірному будинку.

Матеріали справи свідчать про те, що після реєстрації Банком права власності на спірне іпотечне майно між Банком та ОСОБА_7 (матір'ю відповідача ) було укладено Договір оренди №04141204, відповідно до якого останній передано в строкове оплатне володіння та користування, тобто вищезгаданий будинок з надвірними спорудами (а. с. 150-165), в зв'язку з чим діти відповідача мають право проживання у спірному будинку.

Крім того, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача надав докази на підтвердження того, що на теперішній час будинок не придатний для проживання у зв'язку з пожежею в ньому.

Не знайшли свого підтвердження і посилання в апеляційної скарги на неправильне визначення судом розміру штрафних санкцій за кредитним договором, в зв'язку з чим вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин та відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк