Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 331/8529/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Смолка І.О.
Провадження № 22-ц/778/377/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року по справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

В обґрунтування позову представник Концерну «МТМ» зазначав, що згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Запоріжжі, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн Міські теплові мережі в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну МТМ.

Позивач у період з січня 2009 року по липень 2011 року включно надав відповідачам послуги з централізованого опалення у приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на загальну суму 4 830,14 грн. Станом на 01.08.2011 року відповідачі здійснили оплату за надані послуги в розмірі 720,67 грн.

Отже, загальна сума заборгованості складає 4 109,47 грн.

На адресу відповідачів направлялися претензії стосовно наявності заборгованості за надані послуги, однак заборгованість останніми не сплачена.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за надані послуги в сумі 4 109,47 грн. та судовий збір в розмірі 1 218 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року позов Концерну «МТМ» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 4 109,47 грн. та судовий збір в розмірі 1 218 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 рішення суду не оскаржили.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Такі висновки суду є правильними, суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та постановив законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України.

Згідно зі ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відносини споживача та постачальника житлово-комунальних послуг регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року та інш.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Такий обов'язок несе споживач теплової енергії також за вимогами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якого споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу (якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості), може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя з 01.01.2009р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності, з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну (а.с. 16).

Тобто, відносно квартири АДРЕСА_2, в якій зареєстровані відповідачі, Концерн «Міські теплові мережі» став виконавцем вказаних послуг з 01.01.2009 року (а.с. 32).

У період з 01 січня 2009 року по 31 липня 2011 року включно позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на загальну суму 4 830,14 грн., послуги були оплачені частково в розмірі 720,67 грн., отже, заборгованість станом на 01 серпня 2011 року становить 4 109,47 грн. (а.с. 5-6).

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що у порушення вищезазначених норм права у період з 01.01.2009 року по 31.07.2011 року відповідачі не в повному обсязі сплачували кошти за надані послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 4 109,47 грн., яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2011 року Концерн «Міські теплові мережі» звертався до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на свою користь заборгованості за період з 01.01.2009 року по 31.07.2011 року у сумі 4 109,47 грн. (а.с. 8).

Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано судовий наказ від 10.10.2011р. по суті заявлених вимог (а.с. 9).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2015р. судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованості було скасовано (а.с. 7).

Як зазначалося вище, Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у листопаді 2015 року (а.с. 2-4).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Ураховуючи те, що судовий захист права позивача на стягнення заборгованості може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання Концерном «МТМ» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Крім того, обґрунтовуючи позов Концерн «МТМ» зазначав, що відповідачі періодично сплачують заборгованість, так, з розрахунку заборгованості за період з 01.01.2009 року по 31.07.2011 року включно вбачається, що відповідачі здійснили оплату за надані послуги у березні 2009 року, червні, листопаді, грудні 2010 року, січні, квітні 2011 року (а.с. 5-6).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України).

Таким чином, дії відповідачів з часткового погашення боргу переривали перебіг строку позовної давності.

Вказані обставини дають підстави для висновку про переривання строку позовної давності, а тому цей строк не сплив на час пред'явлення позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права в зв'язку з тим, що судом не було ухвалено рішення в заочному порядку у звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, не дають підстав для висновку, що судом допущені порушення, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Розгляд судом першої інстанції справи у відсутність повідомленоговідповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 не призвело до неправильного вирішення спору. Крім того, останній не був позбавлений можливості реалізувати своє процесуальне право і надати докази в обґрунтування своєї позиції по справі суду апеляційної інстанції. Відповідних доказів, які б суд апеляційної інстанції міг би дослідити в порядку ч. 2 ст. 303 ЦПК України, не надано.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за надані послуги відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Проте, в рішенні суду першої інстанції помилково зазначено, що з відповідачів підлягає стягненню солідарно судовий збір в розмірі 1 218 грн.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, з відповідачів на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню у рівних частках судовий збір по 406 грн. (1 218 грн. : 3) з кожного.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні, слід зазначити, що судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 406 грн. з кожного.

Крім того, оскільки рішення суду підлягає зміні лише в частині стягнення судового збору, ОСОБА_3 не має права на компенсацію за рахунок Концерну «МТМ» витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року у цій справі змінити в частині стягнення судового збору, зазначивши, що судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 406 (чотириста шість) грн. з кожного.

В іншій частині рішення у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: