Номер провадження: 22-ц/785/1382/17
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.07.2016 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Текнор», ОСОБА_5, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним,

встановила:

28 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох процентів річних за договором позики, а також судові витрати у справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 квітня 2008 він позичив ОСОБА_3 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. строком до 30 жовтня 2008 р., про що ОСОБА_3 видала йому розписку.

У встановлений у розписці строк ОСОБА_3 борг не повернула, на прохання добровільно сплатити борг відмовилась.

Позивач також зазначив, що виходячи із вказаних обставин, сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яку ОСОБА_3 зобов'язана сплатити на користь ОСОБА_4 станом на 1 жовтня 2011 року, склала 160 437 грн. 51 коп. (120 000 гр. х 1, 015 (індекс за листопад 2008 р.) х 1, 021 (індекс інфляції за грудень 2008 р.) х 1, 123 (річний індекс інфляції за 2009 р.) х 1,091 (річний індекс інфляції за 2010 р.) х 1,053 (індекс інфляції за січень - вересень 2011 р. наростаючим підсумком), три проценти річних від простроченої суми - за 1063 днів прострочення складають 10 484 грн. 38 коп. (120 000 гр. : 365 : 100% х 3% х 1063).

В свою чергу, 17.01.2012 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 із зустрічним позовом про визнання договору позики не укладеним (т.1,а.с.16).

Крім того, третя особа - ТОВ «Альфа-Текнор» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів (т.1, а.с.36-37).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року позовну заяву ТОВ «Альфа-Текнор», за заявою останнього було залишено без розгляду (т.2, а.с.23).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2014 року,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 був задоволений та було визнано не укладеним договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 04.04.2008 року про отримання у борг 120 000 грн. (т.2, а.с.25-26, 75-78).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року вищезазначені рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.110-111).

За наслідками нового розгляду, Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 22 липня 2016 року було ухвалено рішення, якимпозовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 120 000 грн., суму інфляції в розмірі 165 941,20 грн., 3% річних у розмірі 25 811,51 грн., а всього - 311 752,71 грн., а також судові витрати у справі. У задоволенні зустрічного позовуОСОБА_3 до ОСОБА_4 було відмовлено (т.2,а.с.215-216).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового по суті позовних вимог, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4- задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 і про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу того, що ОСОБА_3 14 квітня 2008 року отримала від ОСОБА_4 в борг 120 000 грн. При цьому, суд виходив із вимог, передбачених ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, згідно яких, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три процента річних від простроченої суми.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і обгрунтовано встановлено судом першої інстанції, 14 квітня 2008 року ОСОБА_3 склала розписку про отримання від ОСОБА_4 в борг 120000 грн., та згідно з якою зобов'язалася повернути вказаний борг ОСОБА_4 до 30 жовтня 2008 року (т.1 а.с.24).

З цих підстав, доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що договір є безгрошовим, а тому не укладеним, оскільки вона не отримувала від ОСОБА_4 в борг грошових коштів, є безпідставними, так як повністю спростовуються текстом розписки і доводами ОСОБА_4, які ним викладені в позовній заяві та в суді.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридичною особою, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на викладене, а також виходячи із тексту розписки ОСОБА_3, слід дійти висновку про те, що між сторонами був укладений саме договір позики, згідно якого 14 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 в борг 120000 грн., які зобов'язалась повернути до 30 жовтня 2008 року (т.1, а.с.24).

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано послався на висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, згідно якого письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Таким чином, за своєю правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Що стосується посилання ОСОБА_3 на показання свідків, які можуть спростувати факт отримання нею коштів у борг від ОСОБА_4, то вони є безпідставними, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Крім того, апелянт ОСОБА_3 обгрунтовує свої доводи тим, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Оскільки її розписка не містить дати укладення і передачі грошей, то договір позики є неукладеним.

Однак, дані доводи апелянта ОСОБА_3 є також безпідставними, так як її розписка датована 14 квітня 2008 року і містить зобов'язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_6 взяті в борг кошти в сумі 120000 грн. в строк до 30.10.2008 року.

Тобто, в даній розписці є всі необхідні умови, щоб вважати її доказом укладення між сторонами договору позики, а саме: дата укладення розписки, сума позики, строк її повернення, підписи позичальника ОСОБА_3 тв. Свідків.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого і правильного висновку про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за договором позики.

При цьому, суд правомірно не прийняв до уваги твердження представника апелянта про те, що розписка не містить дати отримання коштів, виходячи з наступного.

Так, за положеннями ч.2 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, розписка позичальника підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт передання йому позикодавцем визначеної суми грошей, а тому датою отримання коштів ОСОБА_3 є дата складення розписки, а саме 14 квітня 2008 року.

Крім викладеного, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції проігнорував висновки суду касаційної інстанції, які викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, та якою первісні рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.110-111).

Колегія суддів не погоджується із доводами апелянта в цій частині, оскільки у вказаній ухвалі суду касаційної інстанції було вказано, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням, тобто рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року, встановив факт безгрошовості укладеного договору позики та встановив, що кошти за договором позики передавались шляхом внесення ОСОБА_4 у касу ТОВ «Альфа-Текнор» у рахунок товару, який ОСОБА_3 отримала від товариства в кредит.

Тобто суд касаційної інстанції в своїй ухвалі зазначив, що у разі якщо суд встановив такі обставини, то він мав виходити із того, що між сторонами склались інші правовідносини, які не є предметом даного спору, а не правовідносини з приводу укладення, або не укладення договору позики.

Разом з тим, скасовуючи вищевказане рішення суду першої інстанції і суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції рекомендував суду першої інстанції визначитись із тим, які саме правовідносини виникли між сторонами, та якими нормами слід керуватися при вирішенні спору.

Тобто суд касаційної інстанції не встановив факту безгрошовості укладеного договору позики, а направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення цих обставин.

Більш того, у вказаній ухвалі суд касаційної інстанції вказав, що судом першої та апеляційної інстанції не було враховано позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд України зазначив, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в ході нового судового розгляду повністю дотримався висновків і мотивів суду касаційної інстанції, з яких були скасовані попередні рішення, визначився із правовідносинами, які виники між сторонами, та дійшов правильного висновку про те, що між сторонами склались правовідносини з приводу укладення договору позики грошових коштів, згідно якого згідно якого 14 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 в борг 120000 грн., які зобов'язалась повернути до 30 жовтня 2008 року.

У відповідності до ч.1 ст.1049 та ч.1 ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором.

При цьому суд частково погодився з розрахунком суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних, обгрунтовано зазначивши суму основного боргу - 120000 грн., суму інфляційних збитків - 165941,20 грн., 3% річних від простроченої суми за вказаний період - 25811,51 грн., а всього 311752,71 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Зазначений висновок суду щодо розрахунку заборгованості є правильним і не спростовується матеріалами справи та заявником апеляційної скарги.

Що стосується висновку суду про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, то він також є правильним і обгрунтованим, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, як було вказано вище, ОСОБА_3 факт неотримання грошей за розпискою належними та допустимими доказами в судовому засіданні не довела.

Крім того, до моменту пред'явлення до неї позову про повернення боргу не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, доводів своїх зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.07.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко