Справа № 712/337/16-ц
Провадження № 2/712/54/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.01.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобовязання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.10.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CSF0AN79350021 від 26.10.2007 р. у вигляді непоновлюваної лінії на придбання автомобіля у розмірі 12 971,54 доларів США.

Згідно п.7.2 кредитного договору, банк зобовязався перерахувати кредитні кошти на поточний рахунок № 1060 автосалону ООО «АвтоПриват».

В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що враховуючи, те що автомобільні салони на території України здійснюють свою господарську діяльність виключно в гривні, банк не мав можливості та жодного юридичного права надати кредит у будь-якій іноземній валюті, оскільки рахунок фактура, договір купівлі-продажу транспортного засобу, які були оформлені та на підставі яких було перераховано кошти на рахунок продавця ООО «АвтоПриват», складені у національній валюті, про що свідчить меморіальний ордер № 1 від 26.10.2007 року.

Зазначила, що вказаний меморіальний ордер свідчить про зарахування і списання з транзитного, а не позичкового гривневого рахунку № 8739 кредитних коштів у розмірі 45 379,00 грн. на рахунок продавця автомобіля № 1060 та відповідно про перерахування гривень на рахунок ООО «АвтоПриват» для придбання автомобіля.

Підтверджень того, що відповідач надав позивачу кошти в користування в сумі 12 971,54 доларів США не існує, але зобовязався надати такі кошти, однак зобовязання свого не виконав.

Тому позивачка вважає, що перерахування суми у гривні на рахунок продавця автомобіля є підтвердженням того, що позивач не отримувала ніякої суми коштів у іноземній валюті в долларах США, а також про здійснення банком нечесної підприємницької діяльності, що заборонена ст.18, 19, 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначила, що незважаючи на вищенаведене позивачка сумлінно з 26.10.2007 по 27.03.2014 року вносила кошти в рахунок погашення заборгованості по данному кредиту в долларах США.

В забезпечення виконання грошових зобовязань по кредитному договору між позивачем та відповідачем 26.10.2007 року було укладено договір застави транспортного засобу автомобіль Deawoo, модель Matiz, рік випуску: 2006, тип ТЗ; легковий комбі В, № кузова/шасі: XWB4B11BD6A009122, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Крім того, позивачка вважає, що банк при наданні кредиту в іноземній валюті долларах США не мав на це права, так як банк не мав ліцензії ОСОБА_3 банку України для здійснення розрахунків в іноземній валюті в долларах США, як засобу платежу за товари на території України та для здійснення розрахунків при погашенні кредиту та відсотків за кредитом укладеним з ОСОБА_1

Вказувала, що банк не повідомляв Управління НБУ або НБУ про фактичне здійснення валютних операцій, що є, як вважає, порушенням постанови НБУ №483 від 14.10.2004р.

Вважає, що операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності - долари США не відбувалось, а банк, позичальник і продавець є резидентами, що виключає здійснення розрахунків між ними в іноземній валюті.

Тобто, не підтверджується зарахування, списання і видача позивачем та отримання відповідачем кредитних коштів у доларах США. Також, відсутня заява відповідача про купівлю іноземної валюти для фізособи, яка не здійснює ЗЄПД.

ОСОБА_1 не мала реальної можливості змінити умови договору, шляхом складання протоколу розбіжностей та остаточного погодження запропонованих умов.

Також зазначила, що умови договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є зокрема умови договору про установлення обовязкових для споживача умов, з якими позивачка не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням спірного кредитного договору, що порушує п.п. 1,2,10, ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилалась на те, що кредитором не було надано повної та детальної інформації про усі умови кредитування, які передбачені ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Додатково зазначала, що не існує юридичної особи, яка вказана у договорі як підписант - Придніпровське відділення Черкаського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», на договорі міститься відтиск печатки невідомої юридичної особи, довіреності всіх представників, що діють від імені банку в судах, при підписанні розрахунків, виписок по рахункам, а також кредитного договору, видані в порядку передоручення підлягають нотаріальному посвідченню, натомість вони видані в письмовій формі не уповноваженою особою.

Таким чином, позивач, посилаючись на ст.ст. 27, 203, 215-217, 230 ЦК України, ст.ст. 11, 18,19,22 ЗУ «Про захист прав споживачів», Конституцію України, Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про ОСОБА_3 України», постанову НБУ №200 від 30.05.2007р., Інструкцію №492 від 12.11.2003р., просить суд визнати недійсним кредитний договір № CSF0AN79350021 від 26.10.2007 р.

Зобовязати відповідача здійснити перерахунок коштів із розрахунку фактично виданої суми кредиту в гривнях в розмірі 45 379,00 грн. та фактично отриманих від позичальника сплачених коштів в доларах США в рахунок погашення зобовязань по вище зазначеному кредитному договору.

Зобовязати відповідача видати позивачу борговий документ про розмір сплачених коштів позивачкою в рахунок погашення заборгованості у доларах США за час користування грошовими коштами з розмежуванням сплачених сум по тілу кредиту, відсоткам, винагороду банку та інших нарахувань, здійснених банком на власний розсуд.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень по справі.

Представники відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 заперечили з приводу задоволення позову та просили суд відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні зазначили, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки при укладенні Договору позивачка була ознайомлена з усіма його умовами, при підписанні оспорюваного Договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Позивач у момент підписання Договору була дієздатною особою і чітко розуміла свої дії, мала можливість ознайомитись з усіма умовами Договору, та реалізувати своє право підписавши даний Договір.

Таким чином вважає, що всі умови кредитного договору були погоджені обома сторонами на час укладення договору. Вибір умов кредитування (як і вибір конкретного банку) з боку позивача був добровільним.

Також зазначили, що позивачка за 8 років користування кредитом жодного разу не зверталася до банку за розясненням цих умов або їх виключення з кредитного договору та не долучає жодних доказів щодо звернення до банку з таким питанням, тим самим фактично визнаючи умови банку як справедливі та такі, що не потребують змін.

Просили застосувати строк позовної давності, оскільки позивач не скористався можливістю відкликати свою згоду на укладення кредитного договору відповідно до положень п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Судом встановлено, що 26.10.2007 року між сторонами було укладено Кредитний договір № CSF0AN79350021 від 26.10.2007 р. у вигляді не відновлюваної лінії на придбання автомобіля у розмірі 12 971,54 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, за заявою на видачу готівки №5 від 26.10.2007 р. позивачкою отримано кредит в розмірі 9010, 29 доларів США, що еквівалентно у гривнях 45501,96 гривень.

Вказана сума наданого кредиту відповідає умовам п.7.1 кредитного договору, згідно якого на купівлю автомобілю надається 9010, 75 доларів США.

В забезпечення виконання грошових зобовязань по кредитному договору між позивачем та відповідачем 26.10.2007 року було укладено договір застави транспортного засобу автомобіль Deawoo, модель Matiz, рік випуску: 2006, тип ТЗ; легковий комбі В, № кузова/шасі: XWB4B11BD6A009122, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно п.7.2 кредитного договору, банк зобовязався перерахувати кредитні кошти на поточний рахунок № 1060 автосалону ООО «АвтоПриват».

На виконання вказаної умови договору відповідно до меморіального ордеру №1 кредитні кошти у розмірі 45 379,00 грн. були перераховані на рахунок продавця автомобіля ТОВ «АвтоПриват». При цьому, умови кредитного договору передбачають перерахування суми на придбання автомобіля саме у гривнях.

Таким чином, зобовязання сторін у спірному кредитному договорі виражені в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до додатку до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк», який має ліцензію №22 від 04.12.2001р. має право здійснювати операції з валютними цінностями.

У додатку до дозволу зазначено право здійснення операцій з валютними цінностями зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Стаття 2 вказаного Закону визначає терміни «кошти» - як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно із ч.1 ст. 49 ч.1 цього Закону, як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону. Тобто уповноважені банки на підставі виданої НБУ ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право використовувати іноземну валюту на території України при здійсненні розрахунків, в т.ч. і здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"від 19.02.1993 № 15-93 установлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету.

Згідно з ч.ч.2,4 ст. 5 вказаного Декрету (на час виниклих правовідносин) генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Як випливає з п.в) ч.4 ст.5 Декрету КМУ надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Між тим, на час розгляду справи законодавством не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затв. Постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275 (на час виниклих правовідносин), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. №15-93.

Такої ж позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.11 постанови Пленуму №5 від 30.03.2012р «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Таким чином, у відповідача були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті і, відповідно для укладення з ОСОБА_1 кредитного договору від 26.10.2007р., враховуючи умови договору. Доводи позивача та її представника про відсутність індивідуальної ліцензії у банку є безпідставними.

Доводи позивача щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не підтверджуються наданими в судовому засіданні доказами, оскільки, відповідно до пункту 6.5 кредитного договору від 26.10.2007 року детальний опис загальної вартості кредиту вказаний в п.6.2 та розділі 7 цього договору, в анкеті-заяві від 11.10.2007 року позивачка розписалася та підтвердила, що вона отримала всю повну інформацію про умови кредитування, в т.ч. орієнтовну сукупну вартість кредиту, тобто до укладення кредитного договору позивач був повідомлений про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується його особистим підписом на спірному кредитному договорі, за додатковими розясненнями стосовно умов нарахування, сплати, виконання умов договору позивачка до банку не зверталася ані під час підписання кредитного договору, ані після його укладення.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові ВСУ у справі № 6-1341цс15 від 2 грудня 2015 року.

Твердження позивачки та її представника про відсутність (ненадання позивачем) оригіналів первинних платіжних документів на видачу готівки, порушення порядку відкриття рахунків при наданні кредиту, зарахуванню коштів, що як на їхню думку, дає підстави для визнання правочину недійсним, спростовуються сукупністю інших досліджених в судовому засіданні доказів щодо встановленого факту наявності між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 26.10.2007р., факту отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 9010,29 доларів США, сплати частини кредитних коштів та відсотків за користування кредитом протягом 7-ми років (остання сплата кредиту та відсотків мала місце в березні 2014р.).

Що стосується розрахунку розміру заборгованості, виписок за кредитним договором, інших документів банку, які на думку позивача підписані особами, які не мали повноважень, то позивачем та її представником також не надано належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів вказаних фактів, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України.

Натомість, надані відповідачем копії довіреностей представників банку належним чином засвідчені та скріплені печаткою банку та підписом посадової особи.

Відповідно до ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом, або іншою особою, уповноваженою на це установчими документами. Відповідно до п.9.4.6.4 Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» Секретар Правління (що є підписантом довіреностей): а)діє без довіреності від імені банку з питань, делегованих Головою Правління банку; б)видає довіреності від імені банку згідно делегованих рішенням Голови Правління Банку повноважень, при додержанні вимог пункту 9.4.9 Статуту.

Згідно протоколу №14 від 08.12.2009 року Секретарем Правління Приватбанку призначено ОСОБА_7 та протоколом №12 від 23.09.2011 року надано повноваження на підписання від імені банку довіреностей.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідачем не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. ОСОБА_1 отримавши кредит за оспорюваним кредитним договором, в подальшому по березень 2014 року виконувала його умови.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину; відсутність волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчинено у формі, яке не відповідає формі, встановленій законом; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання кредитного договору № CSF0AN79350021 від 26.10.2007 року недійсним.

Отже, й відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК.

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх необґрунтованості.

На підставі викладеного, та керуючись , ст.ст. 6, 15, 16, 203, 215-217, 229, 230, 625, 627, 1048, 628, 638, 1050, 1054 ЦК України, Декретом КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19.02.1993р. ЗУ «Про банки та банківську діяльність», Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затв. Постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275, постановою Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57-61, 174, 185, 209-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобовязання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян