Номер провадження: 22-ц/785/329/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на лікування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

19 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» (далі КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на лікування, зазначивши, що в період з 03 листопада 2010 року по 22 липня 2016 року він працював в організації відповідача на посаді лікаря-терапевта приймального відділення (а.с.1-3,6-8).

Наказом адміністрації від 22 липня 2016 року позивач звільнений з роботи за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором за згодою профспілкового комітету (а.с.6-8).

Посилаючись на те, що його звільнення є незаконним, просив суд :

- поновити його на посаді лікаря-терапевта приймального відділення КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня»,

- стягнути з КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» середній заробіток в сумі 24 064,76 грн. за час вимушеного прогулу з 22 липня 2016 року по день поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 25 000 грн. та витрати на лікування в сумі 2 495,72 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року ОСОБА_2 у позові відмовлено (86-95).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, вказавши те, що він звільнений з роботи незаконно, в тому числі з порушенням порядку, передбаченого ст. 148 КЗпП України - за спливом встановленого строку.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що звільнення ОСОБА_2 з роботи за систематичне невиконання без поважних причин посадових обовязків проведено відповідно до вимог закону.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України у п. 22 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (далі постанова Пленуму ВСУ), розяснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

В п. 23 зазначеної постанови Пленуму ВСУ звернуто увагу судів на те, що за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), із дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість звільнення позивача з роботи за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, колегія суддів виходить з наступного.

Порушенням трудової дисципліни дисциплінарним проступком, є протиправне, винне невиконання або неналежне виконання працівником його трудових обовязків.

Невиконання працівником його трудових обовязків є порушенням трудової дисципліни лише в тому разі, якщо він діяв винно, тобто навмисно або по необережності. Невиконання працівником трудових обовязків з причин, від нього не залежних, в тому числі в силу недостатньої кваліфікації, не може розглядатися, як порушення трудової дисципліни, оскільки в цьому випадку відсутня вина працівника в невиконанні трудового обовязку.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вирішальне значення має не кількість застосованих до працівника стягнень, а ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, ставлення працівника до роботи.

Судовою практикою визнається систематичним порушенням трудової дисципліни і вчинення тяжкого повторного проступку, за який працівник може бути звільнений з підстав п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Обовязок по виконанню правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень покладається на роботодавця.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач з 03 листопада 2010 року працював лікарем-терапевтом приймального відділення в організації відповідача.

Наказом № 21-с від 08 лютого 2016 року йому оголошена догана за неточне встановлення 24 січня 2016 року діагнозу ОСОБА_3, відмову в його госпіталізації до травматологічного відділення, невідповідності призначеного лікування встановленим стандартам, ненадання інформації до чергової частини поліції про надходження хворого з тілесним ушкодженням (а.с. 62).

Цей наказ позивач не оскаржив, вчинивши надпис на ньому, що він категорично не погодився з наказом, так як хворий ОСОБА_3 на період ознайомлення його з цим наказом продовжував лікування в неврологічному, а не в травматологічному відділенні.

Підставою для видання наказу від 22 липня 2016 року про звільнення позивача з роботи за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків, покладені доповідні записки завідувачого терапевтичним відділенням лікарні ОСОБА_4 від 07 червня 2016 року про неправильне встановлення позивачем діагнозу хворому ОСОБА_5 і висловлювання нецензурною лайкою та від 13 червня 2016 року за надання допомоги хворим у терапевтичному відділенні, а не в приймальному, як це передбачено у пункті 2.4 посадової інструкції, та висловлювання нецензурною лайкою в адрес медичної сестри ОСОБА_6

Факти, покладенні в основу наказу, відбулись 07 червня 2016 року і 13 червня 2016 року, виявлені адміністрацією в ці ж дні. Наказ про звільнення позивача з роботи виданий відповідачем 22 липня 2016 року, тобто за спливом місячного строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України. Згідно зазначеній нормі закону наказ про застосування дисциплінарного стягнення має бути виданий не пізніше останнього дня місячного строку.

Тому колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що строк про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за фактами 06 червня 2016 року і 13 червня 2016 сплив.

Більш того, визначення діагнозу є оціночною категорією та не охоплюється поняттям трудової дисципліни, а відноситься до кваліфікації працівника.

При порушенні трудової дисципліни дії працівника є винними та протиправними, а при невиконанні ним трудових обовязків із-за недостатньої кваліфікації вина та протиправність працівника відсутні, оскільки він не може виконувати свої обовязки по причинам від нього не залежних, і це не може розглядатися, як порушення трудової дисципліни.

Свій висновок про те, що позивач нецензурно висловлювався 06 та 13 червня 2016 року суд першої інстанції обгрунтував доповідними працівників лікарні ОСОБА_4 від 07 та 13 червн 2016 року та ОСОБА_7 від 13 червня 2016 року.

ОСОБА_2 в суді першої та апеляційної інстанції заперечував цей факт.

Враховуючи те, що представник відповідача в апеляційному суді послався на те, що інших доказів на підтвердження неетичної поведінки позивача немає, факт нецензурної лайки ОСОБА_2 у зазначенні вище дні колегія суддів вважає недоведеним.

Стосовно догани за наказом від 08 лютого 2016 року, яка була чинною на момент видання наказу про звільнення, і, на яку адміністрація послалась в своєму наказі від 22 липня 2016 року, обґрунтовуючи системність через повторне невиконання трудових обовязків, а саме вчинення позивачем проступків в червні 2016 року, колегія суддів звертає увагу на те, що ця догана оголошена за неточне встановлення діагнозу. У звязку з цим, сама по собі чинність такої догани не породжує правових наслідків при вирішенні питання про звільнення позивача з підстав систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, правових підстав для застосування крайньої міри дисциплінарної відповідальності - звільнення з роботи позивача з підстав п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України немає.

Оскільки позивач звільнений з роботи без законних підстав, він в силу ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто судом.

З а правилами зазначеної статті закону при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно вирішує питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідне розяснення цих положень щодо обчислення середнього заробітку міститься у п. 32 постанови Пленуму ВСУ.

Заробітна плата за останні два місяці роботи, що передували звільненню, становила у травні 2016 року 6582,50 грн., а в червні 2016 року - 5 449,87 грн.

Виходячи з методології обчислення середнього заробітку, запропонованої Порядком, середньогодинна заробітна плата позивача становить 35,99 грн.

Розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу визначається судом апеляційної інстанції з 22 липня 2016 року- дати звільнення його з посади, по 21 лютого 2016 року прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

У листі "Про розрахунок норми тривалості робочого часу" від 20 липня 2015 року №10846/0/14-15/13Міністерство соціальної політики України зазначило, що під час розрахунку норми тривалості робочого часу безпосередньо на підприємстві слід керуватися частиною першою статті 50 КЗпП України, згідно якій нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. При встановленні меншої норми тривалості робочого часу слід мати на увазі, що оплата праці в цьому випадку має провадитись за повною тарифною ставкою, повним окладом.

Виходячи з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2016 рік розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 липня 2016 року по 21 лютого 2016 року складає :

липень 2016 р. 1755,42 грн.

серпень 2016 р. - 6298, 25 грн.

вересень 2016 р. - 6334,24 грн.

жовтень 2016 р. - 5722,41 грн.

листопад 2016 р. - 6334, 24 грн.

грудень 2016 р. - 6334, 24 грн.

січень 2017 р. -5722, 41 грн.

лютий 2017 р. - 5758, 4 грн.,

а всього - 44 259,62 грн.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 липня 2016 року по 21 лютого 2016 року включно в розмірі 44 259,62 грн.

Позивач, відповідно до ст. 237-1 КзпП України, має право на відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги, що відповідач порушив законне право позивача на працю, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів на підставі ст. 237-1 КзпП України, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову позивачу у позові про стягнення витрат на лікування у розмірі 2 495,72 грн., через те, що він не надав суду належних та допустимих доказів, як це передбачено ст.ст. 58-59 ЦПК України, щодо причинного звязку (позивач є інвалідом 2 групи) між лікуванням та звільненням з роботи.

Тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає залишенню без змін.

На підставі ст.88 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягає стягненню 551, 20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 606,32 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ч.3 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314 ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у частині вирішення вимог про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди .

Поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря-терапевта приймального відділення Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» з 22 липня 2016 року.

Стягнути з Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 липня 2016 року по 21 лютого 2017 року в сумі 44 259 (сорок чотири тисячі двісті пятдесят девять) грн. 62 коп., з утриманням податків, страхових внесків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 1 000 (тисячу) грн.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у частині відмови в позові про стягнення витрат на лікування залишити без змін.

Стягнути з Комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» на користь держави судовий збір у сумі 551, 20 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та у сумі 606,32 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8