Справа № 125/2041/16-ц Провадження № 22-ц/772/754/2017Головуючий в суді першої інстанції Єрмічова В. В.
Категорія 27 Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
при секретаріКирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся в суд 19 жовтня 2016 року.

Зазначав, що 03 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_7 отримав від нього грошові кошти в сумі 30000 гривень, які повинен був повернути до 15 листопада 2015 року, що було посвідчено розпискою. Із закінченням терміну позики він відмовився віддавати борг, посилаючись на відсутність грошей.

Посилаючись на ці обставини та положення статей 1046, 1047, 1048, 625, 526, 530, 533 ЦК України позивач просить стягнути на його користь з відповідача 30000 гривень боргу за договором позики, 10102 гривні 62 копійки - процентів за користування грошовими коштами, 3000 гривень інфляційних нарахувань, 810 гривень - три відсотки річних, та судові витрати.

30 січня 2017 року ОСОБА_6 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій за цих же обставин просив стягнути на його користь з ОСОБА_7 30000 гривень боргу за договором, 11319 гривень 05 коп. - процентів за користування грошовими коштами, 4650 гривень інфляційних втрат, 1068 гривень 90 копійок - три відсотки річних (а.с. 29, 30).

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_7 за договором позики від 03 квітня 2015 року 30000 грн. боргу, 11319 грн. 05 коп. - процентів за користування грошовими коштами, 4650 грн. інфляційних втрат, 1092 грн. 33 коп. - три відсотки річних, а всього 47061 грн. 38 коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_7 судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп..

У апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково стягнувши з нього на користь позивача 34260 грн., а саме борг 30000 грн. та 4260 грн. інфляційних втрат, а в решті відмовити перерозподіливши судові витрати.

Представник позивача заперечував доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду законним і обґрунтованим, в частині вирішених вимог про стягнення процентів та обрахування інфляційних втрат, визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства та допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права у цій частині вимог.

Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що 3 квітня 2015 року позивач ОСОБА_6 позичив відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 30000 гривень, які зобов'язався повернути в строк до 15 листопада 2015 року. Це підтверджується оригіналом розписки, власноручно написаної відповідачем ОСОБА_7 (а.с. 28).

Відповідач не повертає позичених коштів після закінчення строку позики мотивуючи це складним матеріальним становищем.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позичальник ОСОБА_7 взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав, то право позикодавця ОСОБА_6 порушено і підлягає судовому захисту, а оскільки позивачем доведено ті обставини, на які він посилався обгрунтовуючи свої вимоги, зокрема в частині щодо суми боргу, наявності права на отримання процентів та їх розміру, розміру інфляційних втрат та обрахованої суми трьох відсотків річних, тому позов підлягає задоволенню повністю.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна через наступне.

Відповідно до змісту статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Отже зміст цієї норми матеріального права передбачає право на отримання процентів від позичальника за умови якщо це передбачено договором.

Оскільки розписка від 3 квітня 2015 року у підтвердження укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору позики не містить умови про сплату процентів від суми позики, то правових підстав для задоволення вимог про стягнення процентів у сумі 11319, 05 грн. немає.

Оскільки суд першої інстанції дійшов до своїх висновків внаслідок невідповідності їх обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, то оскаржуване рішення суду в цій частині, відповідно до правил пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Відповідно до правила частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже позичальник за прострочення повернення боргу на вимогу позикодавця зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Суд по суті правильно вирішив спір у цій частині вимог стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Проте колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині щодо неправильного розрахунку боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції є правильними, оскільки позивачем не ураховано індекси інфляції у місяцях де він становив менше 100%.

В цій частині рішення слід змінити.

Колегія суддів при вирішенні цього питання виходить із наступного.

Для визначення індексу за період невиконання зобов'язання по поверненню боргу індекси за кожен місяць у цьому періоді слід перемножити (суд використовує при підрахунку рекомендації Верховного Суду України у листі №62-97 від 3 квітня 1997 року).

Сукупний індекс інфляції за період з грудня 2015 року по січень 2017 року становить 114,39 %. Розрахунок: 30000 х 114,39% : 100 = 34 317,78 грн.

Отже борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за вказаний період становить 34317,78 грн.

Рішення суду цій частині слід змінити зменшивши суму стягнення інфляційних втрат з 4650 грн. до 4317 грн. 78 коп.

У зв'язку із зміною рішення та відповідно зменшення всієї суми стягуваного на користь позивача, рішення в частині визначення всієї стягуваної суми слід змінити, зменшивши розмір стягуваного з 47061 грн. 38 коп. до 35 410 грн. 11 коп.

У решті рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно стягнув 3% річних від простроченої суми. Посилання апелянта на те, що таке стягнення суперечить вимогам закону колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що іншого розміру процентів річних за договором позики від 3 квітня 2015 року сторони не встановлювали. Законом також не передбачено інших процентів ніж 3% річних від простроченої суми.

За таких обставин та виходячи із змісту статті 625 ЦК України сплата 3% річних від простроченої суми 30000 грн. є обов'язковою вимогою закону незалежно від того, що у договорі позики між сторонами цього не було передбачено. Рішення суду в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, а саме 1092 грн. 33 коп., є правильним і зміні чи скасуванню не підлягає.

Оскільки відповідачем не заперечується стягнення суми боргу 30000 грн., то підстав для перевірки рішення суду в цій частині рішення немає, виходячи із положення статті 303 ЦПК України.

У решті рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що є правильним та справедливим і ухвалено в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат у справі пропорційно до розміру задоволених вимог. Вирішуючи це питання суд виходить із наступного.

Судові витрати позивача складаються із судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.1)

Судом першої інстанції було стягнуто з відповідача 47061 грн. 38 коп. Судом апеляційної інстанції ця сума зменшується до 35 410 грн. 11 коп. Різниця становить 11651 грн. 27 коп., отже витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог становлять 413 грн. 40 коп. (35410,11/47061,38 х 551,20 ).

Відповідно рішення суду в частині стягнення судових витрат слід змінити зменшивши розмір стягуваних витрат по оплаті судового збору з 551 грн. 20 коп. до 413 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 308, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року в частині задоволених вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 11319 грн. 05 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги .

Рішення в частині стягнення інфляційних втрат 4650 грн. та загальної суми стягнення 47061 грн. 38 коп. змінити, зменшивши суму стягнення інфляційних втрат з 4650 (чотири тисячі шістсот п'ятдесят) грн. до 4317 грн. 78 коп., а загальну суму стягнення з 47061 грн. 38 коп. до 35 410 грн. 11 коп.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити зменшивши розмір стягуваних витрат по оплаті судового збору з 551 грн. 20 коп. до 413 (чотириста тринадцять) грн. 40 коп. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.В. Міхасішин

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук