22-ц/775/140/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Музика О.М.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, за апеляційною скаргою Маріупольського міського центу зайнятості на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року Маріупольський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, справу призначено до слухання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 січня 2017 року закрито провадження у справі за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі представник Маріупольського міського центру зайнятості, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та зобов'язати суд призначити справу до розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішеннями Верховного Суду України було встановлено судовику практику, згідно якої спори щодо правомірності набуття особами права власності на виплачені їм матеріальні кошти у вигляді допомоги по безробіттю та стягнення з них цих сум, як с недобросовісних набувачів, мають приватно-правовий, а не публічний характер, у зв'язку з чим вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а мають розглядатися в порядку цивільного судочинства. Відтак, закриття провадження у справі з посиланням на порушення предметної підсудності є незаконним.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача, який про час та місце судового засідання був повідомлений (а.с. 71,78, 79).

Заслухавши суддю - доповідача, доводи представника позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України приводить до висновку, що всі наведені підстави мають місце, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, є відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Тлумачення частини четвертої статті 50 КАС України дозволяє дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої даної статті, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року в справі за позовом Олександрійського міськрайонного центру зайнятості в Кіровоградській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.( Справа 21-1884а15)

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі припинення професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) із застрахованих осіб стягується сума витрат на професійну підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації.

За змістом статті 177 ЦК України , зокрема, гроші є об'єктами цивільних прав.

Таким чином, отримавши допомогу по безробіттю відповідач набула право власності на неї, та їй як власникові цих грошей належать правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження ними.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що у органів Державної служби зайнятості відсутні передбачені законом повноваження звертатись до адміністративного суду з позовами до фізичних осіб про стягнення невірно нарахованих чи виплачених коштів, оскільки такі вимоги є вимогами про відшкодування шкоди і відносяться до компетенції судів цивільної юрисдикції.

З огляду на вказане, справу про повернення витрат на професійне навчання сплачених відповідачу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З урахуванням зазначеного оскаржувана ухвала, як така що постановлена з порушенням норм процесуального закону підлягає скасуванню, а справа направленню до суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 303,307,311 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу Маріупольського міського центу зайнятості - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 січня 2017 року - скасувати а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Гаврилова Г.Л.

Пономарьова О.М.

Зайцева С.А.