У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 лютого 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю прокурораЗавгородньої І.М., Мазур Л.М., Березолової Т.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Кіровограда до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_7 про визнання недійсними рішення та договору оренди землі, за касаційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 січня 2016 року, в с т а н о в и л а: У жовтні 2014 року прокурор м. Кіровограда в інтересах держави звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що рішенням Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_7 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою та надано відповідачу в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_1 строком на 49 років, загальною площею 0,25 га (у тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ), під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови. На підставі вказаного рішення 09 березня 2010 року між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_7 укладено договір оренди землі № 17. Зазначив, що спірна земельна ділянка відведена за рахунок прибережної захисної смуги р. Інгул, оскільки розташована на відстані 2,7 та 3,4 м від водного джерела, при цьому землі прибережних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду, однак оспорюваним рішенням встановлено категорію земель для вказаної земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови. Оскільки вказана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Інгул і належить до земель водного фонду, вважає рішення про надання її в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови таким, що прийнято з порушенням ст. ст. 58, 60 ЗК України та ст. 88 ВК України. Крім того, п. 3 оспорюваного рішення встановлено розмір щорічної орендної плати на рівні 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак всупереч чинному законодавству між відповідачами укладено договір оренди землі, у якому орендна плата встановлена у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Пунктом 4 оспорюваного рішення передбачено, що договір оренди земельної ділянки повинен бути укладений протягом 6 місяців з дати прийняття рішення, однак укладено його 09 березня 2010 року, тобто через 3 місяці після втрати рішенням чинності. З урахуванням викладеного просив визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 та договір оренди землі від 09 березня 2010 року № 17. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Визнано недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_7 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1». Визнано недійсним договір оренди землі від 09 березня 2010 року № 17, укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_7 Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 січня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено та виключено із його мотивувальної частини посилання на те, що позов пред'явлено з пропуском строку позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі заступник прокурора Кіровоградської області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Судами встановлено, що 02 липня 2009 року Кіровоградською міською радою прийнято рішення № 2174, яким відповідачу затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 49 років під розміщення водної станції по рятуванню людей площею 0,25 га, та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних із вилученням земельної ділянки. Відповідно до повідомлень Головного управління МНС України в Кіровоградській області від 07 серпня 2008 року, чинними будівельними нормами не виключається можливість розміщення водно-рятувальної станції на АДРЕСА_1 за умови розробки проектної документації та надання її на відповідну експертизу. Відповідно до ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою щодо відведення відповідачу спірної земельної ділянки із земель прибережної захисної смуги в оренду погоджено та отримано позитивні висновки: Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області від 17 липня 2008 року, Управління земельних ресурсів у м. Кіровограді від 18 серпня 2008 року, Кіровоградської міської санітарно-епідеміологічної станції від 18 серпня 2008 року, Управління містобудування та архітектури від 21 серпня 2008 року, Кіровоградського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 07 листопада 2008 року. Відповідно до генерального плану м. Кіровограда у визначених межах прибережної захисної смуги знаходяться житлові масиви АДРЕСА_1 та на час прийняття оспорюваного розпорядження віднесено до земель житлової та громадської забудови. Жодних будівель на спірній земельній ділянці не збудовано. У висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області від 17 липня 2008 року зазначено, що земельна ділянка площею 0,25 га, яка надається в оренду під розміщення водно-рятувальної станції, межує із землями загального користування (від А до Б) та землями прибережної захисної смуги (від Б до А). Відповідно до положень ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом (п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України). Затверджуючи проект землеустрою щодо відведення в оренду відповідачу спірної земельної ділянки, Кіровоградською міською радою у рішенні від 02 липня 2009 року встановлено розмір щорічної орендної плати на рівні 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та зазначено, що договір оренди повинен бути укладений протягом 6 місяців з дати прийняття рішення. Як вбачається з матеріалів справи, після прийняття вказаного рішення, 10 вересня 2009 року відповідач звернувся до голови Кіровоградської міської ради із заявою про зменшення розміру орендної плати з 10 % до 3 % у зв'язку із скрутним фінансовим станом та вчиненням дій, спрямованих на облаштування спірної земельної ділянки. Крім того, 24 грудня 2009 року ОСОБА_7 звертався із заявою до голови Кіровоградської міської ради про прискорення розгляду питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки. 09 березня 2010 року між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_7 укладено договір № 17 оренди земельної ділянки під розміщення водної станції по рятуванню людей, яка розташована на АДРЕСА_1, площею 2500 кв.м земель вулиць, набережних, площ, строком на 49 років, з орендною платою 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Цільове призначення земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови. Встановивши, що питання про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування не вирішувалося, а укладення договору оренди вказаної земельної ділянки після спливу 6 місяців з дати прийняття оспорюваного рішення та встановлення розміру орендної плати у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку, що передача відповідачу в оренду земельної ділянки не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання недійсними спірних рішення та договору оренди. Крім того, ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа № 6-68цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Встановивши, що початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з моменту, коли прокурору стало відомо про порушення права (після отримання інформації ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 06 жовтня 2014 року), апеляційний суд дійшов правильного висновку про пред'явлення позову в межах строку позовної давності і зміну рішення суду першої інстанції з виключенням з його мотивувальної частини посилання на пропуск прокурором строку звернення до суду, як підставу відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області відхилити. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2015 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 січня 2016 року, та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 січня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк