Справа № 442/1552/16 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/194/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» про визнання прав кредитора (вкладника),-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до відповідача - ПАТ «Укрінбанк», залучив до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив визнати його вкладником ПАТ «Укрінбанк» з 21.12.2015 року на суму 8 000 доларів США.

В обґрунтування пред'явленого позову посилався на те, що 16.12.2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір № 2 про відступлення права вимоги у зобов'язанні, що виникло в останньої перед відповідачем на підставі договору банківського вкладу № 10-2364602 від 10.07.2015 року, за яким ОСОБА_4 є вкладником банку у сумі вкладу 10 000 доларів США.

Вказував, що ОСОБА_4 повідомила відповідача відповідним листом про наведену вище обставину, однак відповідач не визнає його кредитором (вкладником) на суму 8 000 доларів США взамін ОСОБА_4

Зазначив, що після укладення договору про відступлення права вимоги, ним набуто права нового кредитора, і, відповідно, вкладника банку.

З огляду на вказане, пославшись на положення ст. ст. 4,6, 11, 16, 509, 512-517, 526, 1058 ЦК України, а також виходячи з того, що відповідач не визнає його право вкладника банку, він звернувся за захистом свого права до суду.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Укрінбанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання прав кредитора (вкладника) відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, позивач ОСОБА_3 в особі належно уповноваженого представника ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши 13.06.2016 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Звертає увагу на приписи ст. ст. 177, 190, 335, 514, 518, 633 1058 ЦК України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року», Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституції України.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції покликався на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2001цс15. Проте, на думку апелянта, такі висновки є необґрунтованими, оскільки зміст позовних вимог, заявлених у даному позові, є абсолютно відмінними від тих, котрі були предметом розгляду у згадуваній Верховним Судом України справі. А відтак, ухвалене у такій справі рішення не може бути застосоване як прецедентне по відношенню до обставин даної справи.

Ще вказує на те, що суд, в основному, обґрунтував свою позицію з приводу спірних правовідносин положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», однак норми такого Закону, на його думку, не врегульовують спірні правовідносини, так як питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів ним не регулюється.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.07.2015 року між ОСОБА_4 та відповідачем ПАТ «Укрінбанк» укладено договір банківського вкладу шляхом підписання Заяви-договору про розміщення банківського вкладу № 10-2364602, строком дії до 11.01.2016 року, на суму 10 000 доларів США.

У свою чергу, 16.12.2015 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 укладено договір № 2 про відступлення права вимоги, на підставі якого первісний кредитор (ОСОБА_4 передала новому кредитору (ОСОБА_3.), як вкладнику по зобов'язаннях, що виходять із заяви-договору про розміщення банківського вкладу № 10-2364602 від 10.07.2015 року право вимоги. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за основним договором у розмірі 8 000 доларів США, про що 21.12.2015 року ОСОБА_4 своєю заявою повідомила відповідача ПАТ «Укрінбанк».

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вкладником вважається фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката, а вкладом є кошти в готівковій або у безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Відповідно до п. п. 2.1., 2.5., 2.7. Розділу 2 Положення «Про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами», затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 14 від 09.08.2012 року, уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію/ліквідацію банку формує списки вкладників на підставі Бази даних неплатоспроможного банку. База даних складається з інформації про вкладників, яка введена до цієї бази відповідно до укладених з банком договорів банківського вкладу та банківського рахунку.

Таким чином, виплати гарантованих сум проводяться виключно вкладникам, які включені до Бази даних банку та на ім'я яких, згідно укладених із банком угод було відкрито відповідні рахунки, залишки коштів по яких саме і виступають об'єктом та підпадають під гарантування у відповідності до приписів ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судом першої інстанції встановлено, що у Базі даних ПАТ «Укрінбанк» відсутня інформація про позивача як вкладника, що уклав з банком відповідний договір та вніс на рахунок ПАТ «Укрінбанк» відповідну суму коштів, а відтак, останній не є вкладником ПАТ «Укрінбанк» у розумінні приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналізуючи п. 1.8. глави 1, п. 3.7., 3.8. глави 3 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за № 22, а також розділи 2 та 6 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року за № 492, позивач міг набути прав вкладника, виключно шляхом переоформлення набутих прав на свою користь, уклавши з ПАТ «Укрінбанк» відповідний договір банківського вкладу та зарахуванням пропорційно набутої суми коштів на його рахунок. При цьому, зазначеній процедурі мала передувати ціла низка операцій, які передбачені вищезазначеним законом, однак, апелянтом не надано а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження факту дотримання вимог, передбачених відповідним законом.

Крім того, аналізуючи приписи ст. ст. 26, 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів вважає, що позивач не може бути наділений правами вкладника, оскільки право вимоги він набув не на підставі договору банківського вкладу, безпосередньо укладеного з ПАТ «Укрінбанк», а на підставі Договору про відступлення права вимоги від 21.12.2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 Право вимоги ОСОБА_4 не може виступати предметом договору відступлення права вимоги та бути відчуженим на підставі цивільно-правової угоди, відтак, єдиним вкладником ПАТ «Укрінбанк» є ОСОБА_4

З огляду на вказане, суд першої інстанції, пославшись на наведені вище норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про визнання вкладником відповідача ПАТ «Укрінбанк» на підставі договору цесії є безпідставними, оскільки відповідно до вимог такого Закону, який у даному випадку є спеціальним, позивач не є вкладником, а є новими кредитором, який має право лише вимагати виконання зобов'язання, а не визнання його вкладником.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 рокувідсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.