У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради Запорізької області, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Запорізької міської ради Запорізької області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Півняк Олександр Сергійович, про визначення факту, що має юридичне значення, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності за законом на 7/10 частин жилого будинку № АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом, після смерті батька - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер. До участі у справі в якості правонаступника було залучено ОСОБА_4, який зазначав, що він є спадкоємцем ОСОБА_7 за заповітом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право власності на 7/10 частин жилого будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що з 1999 року до 2013 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_7, шлюб між ними було зареєстровано 23 лютого 2009 року. У житловому будинку № АДРЕСА_1, частина якого є предметом спору, вона проживала з 2003 року. 22 серпня 2013 року ОСОБА_7 складено заповіт, за яким все своє майно він заповів ОСОБА_4

В ході нового розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 змінила підстави для визнання за нею права власності на 7/10 частин будинку, зазначивши, що ОСОБА_7 не прийняв спадщину після смерті матері - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, і тому цей будинок не може бути предметом спадкування після його смерті. У той час, як вона зі згоди його батька - ОСОБА_8, та згоди самого ОСОБА_7, з яким вона почала спільно проживати, у 2003 роцівселилась в цю частину будинку, якою відкрито, безперервно, добросовісно володіла до смерті чоловіка, тобто 10 років, що надає їй право на визнанняза нею права власності на цю частку будинку занабувальною давністю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд: визначити факт недієздатності ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати оспорюваний заповіт недійсним з тих підстав, що спадкодавець ОСОБА_7 на момент укладення заповіту виявляв ознаки недієздатності обтяжені його хворобливим станом через вживання тяжких наркотиків; визнати за нею право власності на 7/10 частин жилого будинку № АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), врахувавши, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, правильно виходили з того, що згідно з актом проведеної у справі посмертної судово-психіатричною експертизи від 1 грудня 2014 року ступінь психічних розладів ОСОБА_7 у період складання заповіту 22 серпня 2013 року був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Отже, не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Крім того, позивачу було відомо, що у будинка є власник, вона помилялась лише щодо особи власника, вважаючи власником батька свого чоловіка - ОСОБА_7, тому підстав для застосування ст. 344 ЦК України в даному випадку відсутні, а саме такі критерії як добросовісність володіння.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
С.Ф. Хопта С.П. Штелик