АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/1271/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/789/181/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Сович Н.А.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Пасічника А.З.,

адвоката Пасічника А.З.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні належним йому на праві власності будинком, що по АДРЕСА_1 шляхом виселення. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що після смерті матері він успадкував будинок, в якому зареєстровані та проживають його рідний брат - відповідач ОСОБА_3, а також батько ОСОБА_4 Враховуючи те, що брат не є членом його сім'ї, право користування останнього вказаним будинком припинилося у зв'язку з припиненням права власності на будинок попереднього власника - їх матері, що померла у 2013 році; він, як новий власник будинку заперечує відносно проживання в ньому брата, оскільки бажає використати належне йому майно на власний розсуд, просив у судовому порядку усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом виселення з нього відповідача.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду щодо наявності у відповідача права користування житловим будинком після смерті матері, оскільки такі суперечать вимогам ст.319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України, правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14. Звертає увагу на те, що право користування відповідача будинком було пов'язано з правом власності на будинок його матері, членом сім'ї якої він був, однак, у зв'язку зі смертю матері (попереднього власника) таке право припинилося, оскільки його рідний брат ОСОБА_3 не є членом його сім'ї, вони спільно не проживають, не пов'язані спільним побутом та у них немає взаємних прав і обов'язків. Ставши після смерті матері одноосібним власником будинку, позивач не дає згоди на проживання в ньому брата, так як має намір продати належне йому житлове господарство, а факт реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_3 порушує його право користування та розпорядження майном. Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції у своєму рішенні, як на підставу відмови в позові, на ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 Житлового кодексу України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Пасічник А.З. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_4 і його представник ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У письмових запереченнях відносно апеляційної скарги позивача вказав, що жодні перешкоди з боку відповідача в користуванні будинком не чиняться. Спадкування позивача вважає незаконним з підстав, що будинок, де він проживає з народження, належить на праві спільної сумісної власності усім членам їх сім'ї, в зв'язку з чим він вправі користуватися даним будинком, проживати в ньому. Також, звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів про порушення ним норм співжиття чи, які б свідчили про те, що він псує будинок. Крім цього, вважає, що з врахуванням вимог ст.109 ЖК України, позивачем повинна бути зазначена адреса, куди відповідача слід виселити. Вважає, що зверненням позивача з даним позовом порушується його конституційне право на житло.

Заслухавши пояснення позивача і його представника, ознайомившись із письмовими запереченнями відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є підставною та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що вимоги позивача з посиланням на ст.319, 383, 391 ЦК України є необгрунтованими з підстав, що перелічені норми закону не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, а також з того, що позивачем не доведено факту перешкоджання відповідачем у здійсненні права користування та розпорядження його майном, а бажання продати будинок батькові не є правовою підставою для виселення ОСОБА_3 у судовому порядку.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що сторони проживали у будинку АДРЕСА_1, як члени сім'ї власника жилого будинку - їх матері ОСОБА_6

У 2002 році позивач ОСОБА_1 вступив на навчання до Національного авіаційного університету м.Київ, де навчався до 14.08.2007 року. Після завершення навчання він залишився в м.Києві, де проживає з сім'єю до цього часу.

Після смерті матері у 2013 році позивач успадкував будинок у с.Жизномир і з 26.10.2013 року є одноосібним власником вказаного будинку.

У будинку, крім позивача, залишились зареєстрованими та проживають його батько ОСОБА_4 та брат ОСОБА_3

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідний правовий висновок, який в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14.

Разом з тим, вказані вимоги законів Бучацьким районним судом при розгляді даної справи враховані не були. Зокрема, висновки суду, що відповідачем не чиняться перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном з підстав відсутності між позивачем та відповідачем будь-яких конфліктів, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки предметом даного позову не є виселення відповідача з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, а усунення права користування належним на праві власності будинком, яке можливе, в тому числі, й шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що усунення перешкод шляхом виселення відповідача він пов'язував саме з втратою ОСОБА_3 права користуватися жилим приміщенням після того, як відбулася зміна власника будинку, оскільки відповідач користувався таким, будучи членом сім'ї попереднього власника, а членом сім'ї позивача (нового власника) він не є, а тому за відсутності передбачених законом будь-яких інших підстав для проживання в будинку відповідач позбавлений права користування будинком. В даному випадку, наявність чи відсутність конфліктів між сторонами в справі жодного правового значення для висновку про те, чи чиняться відповідачем перешкоди позивачу в користуванні належним останньому на праві власності будинком не має. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд (проживати в будинку самому, поселити туди будь-кого іншого чи відчужити будинок будь-якій особі, в тому числі, й батькові). Тим самим, спростовуються заперечення відповідача ОСОБА_3 відносно апеляційної скарги позивача в частині того, що жодні перешкоди ним ОСОБА_1 не чиняться.

Безпідставними, на думку колегії суддів є й заперечення відповідача в частині наявності в нього права користуватися спірним будинком з підстав, що такий належить на праві спільної сумісної власності усім членам їх сім'ї та незаконності спадкування в зв'язку з цим позивачем даного будинку, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних заперечень матеріали справи не містять (право власності позивача на будинок, що виникло на підставі складеного матір'ю заповіту, відповідачем з вищевказаних підстав не оспорювалося).

Не заслуговують на увагу заперечення ОСОБА_3 відносно доводів апеляційної скарги позивача й щодо відсутності в матеріалах справи доказів про порушення ним норм співжиття чи, які б свідчили про те, що він псує будинок, оскільки позов ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.116 ЖК України не заявлявся, а зазначена позивачем правова підстава його вимог не вимагає подання таких доказів.

Безпідставними й такими, що суперечать вимогам ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.41 Конституції України колегія суддів вважає й заперечення відповідача в частині порушення його конституційного права на житло та неможливості виселення його з будинку без надання іншого жилого приміщення.

Беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідач ОСОБА_3 самостійного права на житло по АДРЕСА_1 з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, його право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був, позовні вимоги нового власника будинку ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом виселення колегія суддів вважає підставними й такими, що підлягають задоволеню.

З врахуванням наведеного рішення Бучацького районного суду в даній справі не можна вважати законним і обгрунтованим, а тому таке рішення з врахуванням вимог ст.309 ч.1 п.п.3, 4 Цивільного процесуального кодексу України підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.ст.305 ч.2, 307 ч.1 п.2; 309 ч.ч.3, 4; 313, 314 ч.2, 316 ч.1, 317 ч.1, 319 ч.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - задовольнити. Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні майном ОСОБА_1 шляхом виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : Н.Є. Фащевська

М.В. Ходоровський