АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулись до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 12 грудня 2005 року між Банком та ОСОБА_2Г було укладено кредитний договір № МІ-235-05, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 80000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% на рік з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2008 року. Вимоги до відповідача що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 договорів поруки. Відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 16 листопада 2012 року у розмірі 122770,57 грн., що складається з: 20318 грн. - заборгованість за кредитом, 51109,78 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 51342,79 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

У звязку з чим просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № МІ-235-05 від 12.12.2005 року у розмірі 112770,57 грн., судові витрати, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

З таким рішенням не погодився ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись з апеляційною скаргою, за якою просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що 12 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МІ-235-05, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 80000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% на рік з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2008 року (а.с. 12).

Зобовязання за вказаним кредитним договором були забезпечені шляхом укладання договорів поруки з відповідачами ОСОБА_3 від 13.12.2005 року №МІ-235/01-05, ОСОБА_4М від 13.12.2005 року № МІ-235/02-05 та згідно цих договорів поручителі поричилися кожен окремо за виконання боржником всіх кредитних зобовязань (а.с.15, 16).

Крім того, встановлено, що 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» тьа ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167 згідно якого останнній поричився за виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором в сумі 10000 грн. (а.с. 9, 10).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, ч.1 ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

А, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження суми заборгованості надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, в якому станом на 16 листопада 2012 року заборгованість склала у розмірі 122770,57 грн., що складається з: 20318 грн. - заборгованість за кредитом, 51109,78 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 51342,79 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. (а.с. 4-8).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 січня 2009 року було стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборговість за кредитним договором№ МІ-235-05 від 12 грудня 2005 року у розмірі 49485,07 грн., судові витрати по справі, а також розірвано цей кредитний договір (а.с. 147), це рішення суду набрало чинності 30 березня 2009 року.

Цим рішенням встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 49485,07 грн., яка виникла станом на 07 травня 2008 року, а також позивач просив у звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов кередитного договору розірвати цей кредитний договір та ці вимоги судом були задоволені у повному обсязі.

А відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

У звязку з чим вказані вище обставини не підлягають доказуванню.

Разом з цим, із розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви вбачається, що ця заборгованість розрахована з дати отримання кредиту та до 16 листопада 2012 року, але без врахування рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 січня 2009 року, яким, як зазначалося вище, вже було стягнено заборгованість за кредитним договором станом на 07 травня 2008 року та кредитний договір розірвано, а також сам позивач під час судового розгляду цієї справи судом першої інстанції не скористався своїми правами, передбаченими ЦПК України щодо уточнення позовних вимог та відповідно надати належний розрахунок заборгованості, згідно з вимогами, передбаченими статтею 625 ЦК України, та в суді першої інстанції наполягав саме на задоволенні заявлених вимог, що підтверджується заявою позивача (а.с.119).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях, проте в порушення цих вимог закону позивач інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції також правильно виходив з того, що щодо заявлених позовних вимог про стягнення з ПАТ «А-Банк» за договором поруки № 167 від 20.10.2010 року заборгованості за кредитним договором № МІ-235-05 від 12.12.2005 року, суд вважав їх безпідставними, оскільки даний договір поруки було укладено після закінчення дії основного договору, а тому даний договір поруку є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду з посиланнями на п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляді цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», колегія суддів вважає необгрунтованими з наступних підстав.

Так, відповідно до розяснень, викладених у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляді цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, Касаційний суд зазначив, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних розрахунків заборгованості за кредитним договором , а також, як зазначалося вище, саме на час розгляду справи № 2-171/09 Корольовським районним судом м. Житомира розірвано кредитний договір та стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором, а тому позивач зловживаючи своїми процесуальними правами, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження суми заборгованості після рішення суду.

Крім того, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При розгляді справи в апеляційному суді позивач також не надав доказів суми заборгованості, а лише вдався лише до особистого тлумачення норм матеріального права, а суд за своєю ініціативою за таких обставин самостійно визначити суму заборгованості не може.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_5