Справа №1414/5414/2012 27.02.2017 27.02.2017 27.02.2017
Провадження №22-ц/784/8/17
Справа № 1414/5414/2012 Головуючий в 1 інстанції Селіщева Л.І.
Провадження № 22ц/784/8/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 48
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Темнікової В.І. та Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

її представника ОСОБА_5,

без представника третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року, ухваленого за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позовом третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_6 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки та частину будівельних робіт і матеріалів, що були використані у процесі будівництва житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 предявив до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

29 червня 1991 року сторони взяли шлюб.

За час шлюбу, на спільні кошти вони придбали на імя відповідача земельну ділянку по пр. 6-му Липовому, 1 у м. Миколаєві де спорудили двоповерховий будинок з надвірними будовами, загальною площею забудови 305,23 кв. м і загальною вартістю 1 444 250 гривень.

До цього часу, з вини відповідача будинок не прийнятий в експлуатацію, хоча він має 100 % ступінь готовності.

25 січня 2011 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано.

Посилаючись на виписані обставини та на те, що відповідач не визнає його право на земельну ділянку і новостворений будинок, з врахуванням уточнення вимог, кінцево просив:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку розташовану за адресою: пров. 6-й Липовий, 1 у м. Миколаєві та будівельні матеріали, використані при будівництві двоповерхового будинку на загальну суму 1 444 250 гривень;

-визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки по пр. 6-му Липовому, 1 у м. Миколаєві, та на ? частину будівельних матеріалів, які використані при будівництві.

13 листопада 2012 року ОСОБА_4 предявила зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та просила визнати за нею право власності на ? частину транспортних засобів:

●IKARUS 250 (1976 p.), червоний, № двиг. D2156HM6U10027313, № шас.19, приблизна вартість 80 000 гривень ;

●MERCEDES-BENZ 814 D(1994), білий, № двиг. 0929, № шасі WDB6740131K030410, приблизна вартість 24 000 гривень;

●MERCEDES-BENZ 0303 (1984 р.), білий, № двиг.6828, № кузов 9099, приблизна вартість 16 000 гривень;

●IVEKO 35 S 13(2002), білий, № двигун 814043S5571241, № шас. ZCFC295, приблизна вартість 80 000 гривень.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку провести поділ названого майна сторони не можуть, просила провести його у судовому порядку, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь 100 000 гривень, що становить вартість ? частки у праві власності на вказані автомобілі, а також судовий збір та витрати на правову допомогу.

17 січня 2013 року, третя особа з самостійними вимогами, ОСОБА_6 предявила позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки та частину будівельних робіт і матеріалів, що були використані у процесі будівництва житлового будинку.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що також вкладала грошові кошти у будівництво будинку своєї дочки та зятя по пр. 6-му Липовому, 1 у м. Миколаєві, продавши свою нерухомість у Казахстані, та просила визнати за нею право власності на 1/3 частину будівельних матеріалів та робіт, які були використані для подальшого будівництва житлового будинку та визнати її забудовником домоволодіння №1 по пров. 6 Липовому, 1 у м. Миколаєві, та визнати за нею право власності на земельну ділянку і будівельні матеріали, що в пропорційному відношенні до цілого житлового будинку з господарськими спорудами складає 1/5 частину домоволодіння.

За клопотанням позивача ОСОБА_2, Корабельним районним судом м. Миколаєва декілька разів призначались експертизи, проте жодна з них не були проведені належно.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року в задоволені первісного позову ОСОБА_2, зустрічного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення первісного позову, як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення суду 1 інстанції в оскарженій частині - скасувати, оскільки в цій частині воно ухвалено без додержанням норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у первісному позові, суд 1 інстанції виходив з того, що ним не доведено належними та допустимими доказами істотність збільшення за час шлюбу, внаслідок його трудових та грошових затрат, вартості прийнятого відповідачем в дар незавершеного будівництвом будинку №1 по пров. 6 Липовому у м. Миколаєві, а тому той не може бути визнаним обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а, відповідно, не може бути визнаним таким обєктом і земельна ділянка, на якій цей будинок зводиться.

Колегія суддів судової палати частково погоджується з установленими судом 1 інстанції фактами та правовідносинами, однак вважає помилковим його висновки щодо результату вирішення первісного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

В той же час, за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і кошти подружжя.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Між тим, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Як вбачається з наявних у справі доказів, які за чинним цивільно-процесуальним законодавством можна вважати належними та допустимими доказами, а це ксерокопії: витягу з паспорту з відміткою про реєстрацію шлюбу (т. 1 а.с. 5зв.), свідоцтва про розірвання шлюб (т.1 а.с. -6); довідки № 306 (т.1 а.с. -67), договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку (т.1 а.с. 68-69); договору дарування (т. 1 а.с. 74); технічного паспорта (т.1 а.с. 75-81); висновку № 125-066 судової будівельно-оціночно-технічної експертизи від 29.12.2016 року (т-3 а.с. 2-147) з 29 червня 1991 року і до 25 січня 2011 року сторони перебували у шлюбі, а потім шлюб розірвали. 24 травня 1996 року, батько позивача за первісним позовом подарував невістці незакінчений будівництвом жилий будинок № 1 по провулку 6-му Липовому у м. Миколаєві, який належав йому за договором купівлі-продажу від 03 липня 1995 року і на той час мав 36% ступеню готовності.

За час шлюбу, за спільні кошти сторін, житловий будинок та належні до нього господарські і побутові будівлі та споруди були повністю збудовані, проте домоволодіння так і залишається невведеним в експлуатацію.

Відповідно до висновку експертизи вартість будинку на час дарування за цінами, що існували на день проведення експертизи, становила 134 893 гривні. На день проведення експертизи вартість незакінченого будівництвом будинку складає 1 902 234 гривні.

Таким чином, за час шлюбу вартість названого обєкту збільшилася за спільні кошти сторін на 1 767 341 гривню, що слід вважати істотним збільшенням, а тому незакінчений будівництвом будинок слід визнати спільним майном сторін, а матеріали та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва, обєктом їх спільної сумісної власності, що відповідає вимогам статті 331 ЦК України.

Достатніх, належних та допустимих доказів тому, що частково будинок збудовано за особисті кошти відповідача або її матері ними не надано і у справі вони відсутні.

А оскільки за ст. 70 СК України, частки сторін у спільному майні визнаються рівними, то вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права на ? частку в матеріалах, які були використані при будівництві незакінченого будівництвом жилого будинку № 1 по провулку 6-му Липовому у м. Миколаєві є обґрунтованою і підлягала задоволенню.

Оскільки суду 1 інстанції був іншої думки і в такій вимозі відмовив, то названий висновок слід провести рішенням апеляційної інстанції.

Підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частку земельної ділянки за названою адресою, площею 990 кв.м, оскільки вона є окремим обєктом права власності і перебуває у спільній власності сторін, відповідно до їх частки у будівельних матеріалах, використаних для будівництва незакінченого будинку.

Відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2013 року (т.3 а.с. 183-184) за відповідачем за первісним позовом, для обслуговування незавершеного будівництвом будинку, було визнано право власності на спірну земельну ділянку, а тому у подружжя, за яким визнається право власності на частину будівельних матеріалів, з якого будинок споруджено, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування.

Так як районний суд був іншої думки і в названій вимозі відмовив, то зазначеній висновок слід провести рішенням апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід провести розподіл судових витрат, стягнувши із з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 540 гривень 90 копійок на відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким названий первісний позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати обєктом права спільної сумісною власністі колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 990 кв.м, розташовану за адресою: м. Миколаїв, провулок 6 Липовий, 1, та будівельні матеріали, використані при будівництві двоповерхового будинку, з надвірними господарськими спорудами, за тією ж адресою, на загальну суму 1 902 234 гривні.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки по пр. 6-му Липовому, 1, у м. Миколаєві, загальною площею 990 кв.м та ? частину будівельних матеріалів, які використані при будівництві двоповерхового будинку, з надвірними господарськими спорудами, за тією ж адресою, на суму 951 117 гривень.

Решту ? земельної ділянки по пр. 6-му Липовому, 1 у м. Миколаєві та ? частину будівельних матеріалів, які використані при будівництві двоповерхового будинку, з надвірними господарськими спорудами, за названою адресою, на суму 951 117 гривень, залишити у власності ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 540 гривень 90 копійок на відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.В. Локтіонова

ОСОБА_7