АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7235/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/224/К/17 Ткаченко С.В.
Категорія - 43 ( І ) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.,

за участю секретаря: Чубіної А.В.

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 3/4 частини квартири за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 3/4 частини квартири за набувальною давністю.

Позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що він у 07.10.1972 уклав шлюб із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (до заміжжя - ОСОБА_3). 28.02.1995 року їх шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітніх дочку та сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3

У 1990 році сім'я позивача на підставі ордера отримала у користування квартиру за адресою: 50038, АДРЕСА_2. Згодом, усі члени сім'ї прийняли участь у приватизації Квартири. На даний час спірна квартира перебуває у їх спільній сумісній власності, будь-які домовленості щодо зміни розміру часток у спільній сумісній власності на квартиру між позивачем та відповідачами не досягалося.

Проте, внаслідок протилежних поглядів на життя, несумісних із спільним проживанням, ОСОБА_3. (із 28.02.1995 - ОСОБА_3.) із 1994 року разом із дітьми стала проживати окремо.

Із 1994 року і по цей час спірну квартиру утримує позивач.

Позивач регулярно та у повному обсязі сплачує за комунальні послуги, несе усі витрати по підтриманню квартири у належному стані. Відповідачі, у свою чергу, жодної допомоги йому не надають, станом та долею квартири не цікавляться, за весь час його відкритого одноосібного володіння та користування квартирою жодним із відповідачів вимог про витребування нерухомого майна до нього пред'явлено не було.

Уточнивши позовні вимоги позивач просив суд визнати за ним та відповідачами по ? частини спірної квартири за кожним та визнати за ним право власності на 3/4 квартири за набувальною давністю.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Виділено частки майна, що є у спільній сумісній власності, а саме визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності за кожним на 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 487, 20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок) , а саме з кожного по 162 ( сто шістьдесят дві ) грв. 40 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що судом першої інстанції неповно досліджені обставини справи, та безпідставно не визнано за ним право власності на ? частини спірної квартири за набувальною давністю на підставі вимог ст. 344 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно архівної довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» виданої на запит суду, станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: 50038, АДРЕСА_2 зареєтровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Упрвлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради , згідно з розпорядженням № Д 1918 від 03.09.1993 року.

Майно, що перебуває у спільній сумісній власності, може набути статусу спільної часткової власності після виділення в ньому часток. Вони можуть бути виділенні за домовленістю сторін чи в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦКУ в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. А отже, таке майно набуває статусу майна спільної часткової власності.

Як вбачається з матеріалівн справи позивач ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є власниками квартири за адресою: 50038, АДРЕСА_2, та згідно закону їх частки рівні тобто по 1/4 частині кожному.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині виділу часток із майна, що перебуває у спільній сумісній власності суд першої інстанції керувався ч.3 ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, тому в даному випадку суд апеляційної інстанції не переглядає правильність висновків суду першої інстанції в частині виділу частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним права власності на 3/4 частини квартири за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, щоволодіння позивачем спірною частиною квартири не є добросовісним в розумінні ст.344 ЦК України, оскільки він знав, що не є власником вказаного нерухомого майна, а лише користується ним. Правом придбати частину квартири, що належить відповідачам він не скористався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 посилався на те, що впродовж більше 10 років безперервно добросовісно, відкрито користується спірною квартирою, оплачує комунальні послуги та несе усі витрати по підтриманню квартири, тому, посилаючись на ст. 344 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на ? частини, які належать його колишній дружині та дітям.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Крім того, зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевненим, що на це майно не претендують інші особи, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України. Позивач знав, що володіє чужою річчу, яка належить відповідачам по справі, у суду не має доказів, що на своє майно не претендують відповідачі по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не визнав за ним право власності на ? частини спірної квартири за набувальною давністю на підставі вимог ст. 344 ЦК України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт тривалого проживання у спірній квартирі, догляд за нею та оплата комунальних послуг не породжують права власності та підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі фактично повторюють зміст позовної заяви, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: