Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/839/17 Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук Н.М.
Є.У.№ 314/2033/15 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

При секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банка» до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4, орган опіки та піклування- Вільнянська районна державна адміністрація, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року по справі

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало що 15.03.2012 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ВКЛ- 2010208, згідно умов якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 250 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних за весь час фактичного користування кредитом з кінцевим строком повернення кредиту до 14.03.2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 15.03.2012 року було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку, площею 0,2075 га, розташовані в АДРЕСА_1

Оскільки Позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов'язання, передбачені кредитним договором, станом на 25.03.2015 року загальна сума боргу складає 454 709, 29 грн., з них: сума заборгованості за кредитом у розмірі 158 384, 74 грн.; сума заборгованості за відсотками у розмірі 6 768, 43 грн.; пеня у загальному розмірі 288 764,99 грн.; 3% від простроченої заборгованості у розмірі 791,13 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на вищевказану нерухомість.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року до участі у справі залучена третя особа - орган опіки та піклування - Вільнянська районна державна адміністрація (а.с. 70-71).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити повністю.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи сторони не з'явилися, представник Банку направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що справу передано для перевірки Фонду гарантування вкладів. Відповідач причини неявки суду не повідомив, направив письмові заперечення проти апеляційної скарги. Колегія суддів визнала причини неявки представника позивача і відповідача в судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд першої інстанції з посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України виходив з того, що за умовами іпотечного договору і ст.37 Закону України «Про іпотеку» набуття права власності іпотекодержателя на предмет застави передбачено тільки в позасудовому порядку. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає тільки у випадках, передбачених ст.ст.335 та 376 цього кодексу. Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, коли відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. За вказаних обставин порушене право Банку у обраний ним спосіб не підлягає захисту.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.03.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_4 укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2010208, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 250 000 грн. зі сплатою 30 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк до 14.03.2015 року (а.с.4-12).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 15.03.2012 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач передав у іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по вулиці АДРЕСА_1, а також земельну ділянку площею 0,2075 га, на якій розташований житловий будинок. Ринкова вартість предмета застави на момент укладання договору іпотеки становить 1 298 238 грн., заставна вартість - 697 745 грн. (а.с.13-22).

Позичальник обов'язок зі сплати кредиту належним чином не виконував, через що має заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 25.03.2015 року становить 454 709, 29 грн., з них: сума заборгованості за кредитом у розмірі 158 384, 74 грн.; сума заборгованості за відсотками у розмірі 6 768, 43 грн.; пеня у загальному розмірі 288 764,99 грн.; 3% від простроченої заборгованості у розмірі 791,13 грн. (а.с.23-24).

Згідно із пунктом 7.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності в рахунок виконання зобов'язання в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (а.с.13-21).

Згідно із пунктом 7.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку виконання зобов'язань вони не будуть виконані та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладанні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та цим договором, а також у інших випадках, передбачених кредитним договором та чинним законодавством.

У випадку настання будь-якої з підстав звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 7.1. цього договору, іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення в межах, передбачених п.7.2 договору.

Пунктом договору 7.4 сторони домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки відповідно до таких умов: у випадку набуття іпотеко держателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки.

Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у випадку виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору, кредитного договору та вимог чинного законодавства.

Іпотекодавець підписанням договору також засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предметі іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя в порядку, передбаченому чинним законодавством (а.с. 19: п.7.4.1 іпотечного договору).

Як вбачається із матеріалів справи, умови п.7.4 іпотечного договору про порядок переходу права власності від іпотекодержателя до Банку останнім не виконані. Одностороннє письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмету іпотеки у власність суду не надано, вартістю предмету іпотеки на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент такого набуття не визначалася. Докази подання заяви Державному реєстратору про реєстрацію права власності і відмова останнього провести таку реєстрацію за Банком суду також не надавалися.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України по справі №6-1815 від 30 березня 2016 року, №6-1243 цс 16 від 28 вересня 2016 року, №6-2457 цс 16 від 02 листопада 2016 року.

У справі, яка переглядається судом встановлено, що умови кредитного договору позичальник не виконав, кредит не погасив, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки у визначеному в договорі позасудовому порядку.

Проте обов'язковою передумовою для переходу до Банку права власності на предмет іпотеки являється відповідне письмове рішення іпотекодержателя про придбання предметі іпотеки у власність, а також оцінка предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент переходу права власності до Банку (п.7.4.1 іпотечного договору)

В матеріалах справи відсутні дані, і банк на це не посилався, що він намагався реалізувати своє право в передбаченому договором позасудовому порядку шляхом прийняття відповідного письмового рішення про придбання іпотеки у власність після проведення оцінки предмету іпотеки і звернення до державного реєстратора.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що умовами іпотечного договору, визначеними в п. 7.1, звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку здійснюється лише шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а не шляхом визнання права власності, яке відповідно до зазначених умов того ж договору та законодавства можливо реалізувати лише в позасудовому порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові із зазначених підстав.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався Банк в суді першої інстанції як на підстави своїх доводів, полягають у власному тлумаченні законодавства та умов договору, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не застосована до спірних правовідносин правова позиція Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року по справі №6-124 цс 13, не є підставою для скасування судового рішення. Пізніше Верховний Суд України переглянув цю правову позицію і у 2016 році неодноразово наголошував про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку здійснюється лише шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а не шляхом визнання права власності, яке відповідно до умов іпотечного договору та законодавства можливо реалізувати лише в позасудовому порядку.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає помилковими посилання суду на не співмірність суми боргу і вартості предмету іпотеки як на другу підставу для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається із іпотечного договору, ринкова вартість предмету іпотеки на час укладання договору становила 1 298 238 грн. і майже в 5 разів перевищувала розмір наданого кредиту 250 000 грн. Незважаючи на це, ОСОБА_3 погодився на такі умови забезпечення боргового зобов'язання. Передаючи в заставу об'єкт нерухомості на визначених в іпотечному договорі умовах, ОСОБА_3 добре усвідомлював правові наслідки невиконання позичальником кредитних зобов'язань і можливість звернення стягнення на належне йому майно, вартість якого перевищує суму боргу. Крім того, в суді першої інстанції ринкова вартість предмету іпотеки не момент вирішення спору не з'ясовувалася і не була предметом дослідження. З огляду на це посилання суду першої інстанції на порушення Банком принципу розумності і справедливості, являються безпідставними, а тому підлягають виключенню із мотивувальної частини судового рішення.

Вказані недоліки судового рішення не призвели до неправильного вирішення спору.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року по цій справі залишити без змін, виключивши із мотивувальної частини судового рішення посилання на не співмірність суми боргу і вартості предмету іпотеки як на одну із підстав для відмови у позові.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: