Справа № 145/1684/16-ц
Провадження №2/145/79/2017
РІШЕННЯ

іменем України

"20" лютого 2017 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Цюпій О.П.,

позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/3 ідеальну частку в будинковолодінні, що розташоване по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його батько ОСОБА_6 Він був головою колгоспного двору, розташованого в АДРЕСА_1. Крім батька в колгоспному дворі проживали: його матір - ОСОБА_5, його сестра - ОСОБА_3 та він. Він та сестра були неповнолітніми, крім того, він - інвалід дитинства.

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 16.07.1986 року №99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_6 на ОСОБА_5 19.11.1986 року на підставі указаного рішення виконкому Тиврівської селищної ради від 16.07.1986 року ОСОБА_5 видано свідоцтво на право власності на будинок.

Отже, власниками даного колгоспного двору в 1986 році були ОСОБА_5, ОСОБА_7 та він. Усі вони мали рівні ідеальні частки у спільній власності колгоспного двору.

Із введенням Закону України «Про власність» право власності на майно колгоспного двору збереглось за його членами.

В 1984 році його, як інваліда третьої групи з дитинства (у нього вада слуху) направлено на виробниче навчання на Дрогобицьке меблеве підприємство. Він тимчасово проживав в гуртожитку даного підприємства, але постійно був прописаний в АДРЕСА_1. Отже на 15.04.1991 року він не втратив права на частку в майні колгоспного двору.

Його матір ОСОБА_5 не визнає його права на вказане господарство. Перешкоджає йому у користуванні будинком.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, просять його задоволити з підстав, викладених у заяві.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що до даних правовідносин не застосовуються строки позовної давності, оскільки позивач набув права власності на 1/3 частку спірного домоволодіння як член колгоспного двору, його право власності на припинено, на зміст права власності не впливає місце проживання власника.

ОСОБА_1 пояснив, що в 1984 році він був направлений на виробниче навчання на Дрогобицьке меблеве підприємство «Карпати», де навчався до 1988 року на столяра. На канікули приїздив додому. З 1986 року по 1988 рік він проходив практику на даному підприємстві, а потім працював по 01.09.1997 року пакувальником. Під час навчання та роботи на Дрогобицькому меблевому підприємстві з 01.09.1984 року по 20.03.1997 року проживав в гуртожитку даного підприємства в АДРЕСА_2. З 1984 року по 1990 рік він був прописаний в АДРЕСА_1. В гуртожитку в АДРЕСА_2, був прописаний з 1990 року по 20.01.1997 рік.

З 1997 року по серпень 2000 року проживав вдома в АДРЕСА_1, поки не влаштувався на роботу на кондитерську фабрику. З будинку мати його виганяла. Наймав квартири в м.Вінниця.

Повторно він прописався в спірному будинку 26.01.1999 року. Прописався за усною згодою матері, на підставі домової книги, яку йому дала мати. Письмової згоди на прописку мати не давала.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 позов не визнала, вважає, що позивач втратив право на частку в колгоспному дворі, так як, з 1986 року він вибув з колгоспного двору і в цей час не навчався. З 30.07.1986 року він був направлений на роботу Дрогобицьке меблеве підприємство. Відомостей, що він перебував на практиці не має, таких даних в трудовій книжці не вказано, а відтак ним пропущено строки позовної давності на пред'явлення даного позову.

Не заперечує правомірність переведення спірного домоволодіння на ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 Разом з тим вважає недоведеним позов в частині приналежності даного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір» після набуття права власності на нього ОСОБА_8 Даних про осіб, які проживали в даному дворі не надано, тому вважає позов також безпідставним.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, вважає, що позов безпідставний, подано з пропуском строку позовної давності. Пояснила, що позивач після навчання в Кисляцькій СЗОШ, з 1984 року до 1997 року ОСОБА_1 в спірному будинку не проживав, оскільки навчався, а потім працював на Дрогобицькому меблевому підприємств в м.Дрогобич. В 1988 році він одружився в зв'язку з чим, між ним та матір'ю ОСОБА_5 виникли неприязні стосунки і до 1992 року він взагалі додому не приїздив. Проживав з дружиною в м. Дрогобич. Помирились вони з матір'ю в 1992 році.

Однак додому проживати він приїхав в 1997 році, коли розлучився з дружиною. Проживав він в спірному будинку приблизно до літа 1999 року. На листопад 1999 року він вже в будинку не проживав. Потім він пішов працювати на Вінницьку кондитерську фабрику і залишив будинок.

З 1999 року по 2009 рік позивач систематично знущався над матір'ю, бив її, 12.11.1999 року вона втратила вагітність через те, що за тиждень до того захищала матір від позивача він штовхнув її і вона впала. В зв'язку з чим, у них з ним неприязні стосунки.

Вона проживала в спірному будинку з народження до 30.12. 2000 року, а потім переїхала проживати з чоловіком в АДРЕСА_3.

Перешкод в користуванні будинком позивачу ні вона, ні мати ніколи не чинили. Він добровільно його залишав.

Суд, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

27.05.1975 року ОСОБА_6, як голові колгоспного двору в АДРЕСА_1, на підставі рішення Тиврівської селищної ради №36 від 14.05.1975 року, було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Свідоцтво зареєстровано в БТІ 05.06.1975 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 16.07.1986 року №99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_6 на ОСОБА_5 19.11.1986 року на підставі указаного рішення виконкому Тиврівської селищної ради від 16.07.1986 року ОСОБА_5, як голові колгоспного двору, видано свідоцтво на право власності на даний будинок (аркуш інвентарної справи 29).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 15 січня 2014 року (справа 6-145цс13) застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.

В даній справі судами не було з'ясовано питання щодо обґрунтованості віднесення будинку до зазначеної суспільної групи господарств, хоча правильність цього визначення та відомості в цій частині, зазначені у свідоцтві про право власності на будинок, оспорювались відповідачем у зустрічному позові.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд справу розглядає в межах позовних вимог.

Відповідачами у даній справі позову про визнання недійсним свідоцтва, виданого 16.07.1986 року ОСОБА_5 на спірне домоволодіння в частині приналежності його до суспільної групи господарств «колгоспний двір» не подано, а відтак, з огляду на положення ст.11 ЦПК України, питання щодо обґрунтованості віднесення будинку до зазначеної суспільної групи господарств не може бути предметом даного судового розгляду.

Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 126 ЦК України 1963 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення ст. ст. 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було розірвано 12.10.1976року (а.с.10).

На час смерті ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач був неповнолітній, він ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), навчався в школі.

Відповідно до довідки Кисляцькій СЗОШ - інтернат І-ІІІ ступенів від 30.11.2016 року № 419 ОСОБА_1 з 01.10.1975 року по 30.05.1984 року навчався в даному навчальному закладі (а.с.94).

Згідно довідки Дрогобицького МП «Карпати» від 14.09.2016 року №81 з 03.09.1984 року ОСОБА_1 поступив на виробниче навчання на дане підприємство за спеціальністю столяра (наказі №323 від 03.09.1984 року) і 30.07.1986 року йому присвоєно другий розряд столяра (наказ №154 від 30.07.1986 року).

З 30.07.1986 року позивач працював пакувальником пакувальної дільниці Дрогобицького МП «Карпати» з 30.07.1986 року (наказ №154 від 30.07.1986 року). Звільнений з роботи 01.09.1997 року (наказ №242 від 01.09.1997 року).

Дані обставини стверджується записами трудової книжки позивача (а.с.89).

Доказів про проходження позивачем виробничої практики з 1986 року по 1988 рік суду не надано, такі обставини в трудовій книжці позивача не відображені.

Відповідно до довідки УДМС України у Вінницькій області від 20.09.2016року ОСОБА_1 був документований паспортом зразка серії СРСР 25.12.1984 року (а.с.13).

Згідно довідки Дрогобицького МП «Карпати» від 18.05.2015 року з 03.04.1985 року по 20.03.1997 рік ОСОБА_1 проживав в гуртожитку Дрогобицького МП «Карпати» УТОГ по АДРЕСА_2, з 03.04.1985 року по 20.03.1997 рік (а.с.96).

26.01.1999 року ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1, що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 21.12.2016 року (а.с.95), паспортом позивача ( а.с. 5).

Отже, вбачається, що 30.07.1986 року позивач закінчив навчання в Дрогобицькому МП «Карпати» і почав працювати на даному підприємстві пакувальником та проживав в АДРЕСА_2, тобто влаштувався на роботу в іншій місцевості, де і проживав з сім'єю- в АДРЕСА_2, тобто з колгоспного двору вибув. В м. Дрогобич він перебував на квартирному обліку, що ним не заперечувалось в судовому засіданні.

Отже, станом на час припинення існування колгоспних дворів - 15.04.1991 року позивач не був членом колгоспного двору в АДРЕСА_1, однак підстав вважати , що позивач втратив право на частку в даному дворі згідно статті ст. 126 ЦК України 1963 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин ) не має, так як він є інвалідом 3 групи з дитинства, отже є непрацездатним, тобто положення даної норми закону в даному випадку застосовані бути не можуть.

Разом з тим, в позові йдеться фактично про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору .

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Згідно зі ст. 71 ЦК України 1963 року ( чинною на час виникнення спірних відносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності згідно зі ст. 76 ЦК України починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК України 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Положеннями п. п. 4 та 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року визначено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні ( сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.

Право на пред'явлення позову про витребування частки майна колишнього господарського двору у позивача виникла з моменту вибуття його з колгоспного двору.

Позивач протягом тривалого часу не проживає у спірному будинку, перестав володіти ним та користуватись, відтак відлік строку позовної давності почався з часу його переїзду на інше місце проживання, тобто з 1986 року.

Аналогічна правова позиція висвітлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в справі № 567/696/15-ц в ухвалі від 12.10.2016 року.

З огляду на викладене, доводи представника позивача ОСОБА_2 про те, що до спірних правовідносин не застосовуються строки позовної давності на законі не ґрунтуються.

З даним позовом позивач звернувся 18.10.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_2 питання про поновлення строку позовної давності не ставлять, а відтак дане питання з огляду на приписи ст. 11 ЦПК України, судовому розгляду не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 71, 80, 86, 112, 126 ЦК України 1963 року,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, особами, які брали участь у справі, - з дня отримання.

Суддя: Н. О. Кіосак