РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Кремінна

Справа № 414/2185/16-ц

Провадження № 2/414/29/2017

Кремінський районний суд Луганської області у складі головуючого

судді: Акулова Є.М.

секретаря: Дегтяренко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кремінна цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

22.11.2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12.10.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № LGZ0AN16675550 на суму 31659,16 (Долар США), на придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за використання кредиту, визначених договором, на строк до 10.10.2014 року. Виконання договору забезпечено порукою та заставою. Позивач виконав договір, надавши кошти. Зі свого боку відповідач, отримавши позику та придбавши авто, неналежним чином виконує договір. 04.09.2012 року за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з відповідача на користь позивача було стягнуто частину заборгованості за кредитним договором, яка віднімається від загальної заборгованості. Тому позивач просить стягнути з відповідача, станом на 03.11.2016 року, залишок боргу: - 131,04 (Долар США) - заборгованість за кредитом; 1183,83 (Долар) США) заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2200 (Долар США)- пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, а разом 3514,87 (Долар США), що становить 89804,93 грн. та 1378 грн. судових витрат у справі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Визнав, що добровільно передане відповідачкою в рахунок виконання зобов»язань за договором, заставне майно - автомобіль Great Wall, модель Safe банком було реалізовано 28.07.2011 року за 7615,48 (Долар США). Кредитна справа та документи з цього приводу залишилися на тимчасово окупованій території в м. Луганськ. Підтвердив, що за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012 року з відповідача на користь позивача було стягнуто частину заборгованості за кредитним договором. Стверджував, що відповідачка була обізнана про існування залишку боргу після реалізації заставленого майна та судового рішення на користь банку, проте не може надати письмових доказів цього. Також не може стверджувати, чи зверталося судове рішення до виконання та чи виконано воно натепер. Заперечує, що звернення до Індустріального райсуду м. Дніпропетровська було вимогою банку про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом. Рахує, що перебіг строків позовної давності за кредитним договором почався після закінчення терміну дії договору, а саме з 10.10.2014 року, і що банком не пропущений.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав наявність в минулому кредитних правовідносин. Вказав, що в рахунок погашення боргу перед банком останньому було добровільно передано позичальником заставне майно й останнім реалізовано на власний розсуд. Окрім того, за судовим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська вже стягнуто з боржника всі кошти за договором. Таким чином, банк пред»явив вимогу про повне і дострокове стягнення всієї заборгованості, а тому змінив строк основного зобов»язання, тим самим, пред»явивши теперішній позов поза межами строку позовної давності. А тому заперечував проти задоволення позовних вимог, наполягав на застосуванні строку позовної давності, надавши відповідну заяву та правову позицію Верховного Суду України.

Також посилався на необґрунтованість позовних вимог з огляду на приписи п15 ст14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону №1275 від 20.05.2014 року щодо заборони військовослужбовцям, якою є його довірителька, нарахування банком процентів та інших штрафних санкцій за кредитом.

Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши справу, суд дійшов висновку, що правовідносини сторін повинні регулюватися приписами ст. 625, 1048,1054 ЦК України, що передбачають обовязок позичальника повернути кредит та сплатити відсотки за його користування та право кредитора на отримання від боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, відсотків від суми позики, розмір і порядок отримання яких встановлюється договором і обов'язок боржника при порушенні договору за грошовим зобов'язанням сплатити 3% річних від простроченої суми, з урахуванням індексу інфляції, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічні приписи містяться в ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу».

Згідно п15 ст14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону №1275 від 20.05.2014 року військовослужбовцям, з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов»язаним- з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов»язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти зап користування кредитом не нараховуються.

Судом встановлено, що відповідач у справі є військовослужбовцем-контрактником з 29.09.2014 року (ас 35-38) та має відповідні пільги згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (ас 39-40).

Сторони є кредитодавцем і позичальником згідно кредитного договору № LGZ0AN16675550 від 12.10.2007 року, на суму 31659,16 (Долар США), на придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за використання кредиту, визначених договором, на строк до 10.10.2014 року, забезпеченого порукою та заставою (а.с.9-10).

Позивач виконав договір, надавши кошти.

Відповідач, отримавши кошти та придбавши майно, неналежним чином виконував договір.

Визнано сторонами й доказуванню не підлягає, що заставне майно боржником було добровільно, в рахунок погашення боргу, передано кредитору та ним (банком) автомобіль Great Wall, модель Safe було реалізовано 28.07.2011 року за 7615,48 (Долар США), що збігається із даними виписки за кредитним рахунком (ас61).

За чинним Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором, станом на 14.08.2012 року в сумі 35049,76 доларів США , або 270152,73 грн(а.с.4).

З пояснень представника позивача не встановлено чи зверталося зазначене судове рішення до виконання та чи виконано воно. Рух коштів щодо стягнення сум за цим рішенням у кредитній справі не відображено (ас59-61). Ніяких доказів з цього приводу позивачем не надано.

Будь - які листи-нагадування кредитора про наявність залишку боргу, письмові обіцянки боржника належним чином достроково виконати договір, або інші докази щодо інформування боржника та спонукання його банком до сплати залишку боргу представником позивача суду не надано.

Згідно штампу реєстрації вхідної кореспонденції 22.11.2016 року, після спливу більше ніж три роки з моменту реалізації заставного майна та стягнення решти заборгованості за чинним Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення залишку заборгованості (а.с.2).

Вирішуючи справу по суті, суд зважує на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року, у справі № 6-2251цс16, в якій зазначено, що предявлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Відповідно до приписів ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, пятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Враховуючи вищенаведену правову позицію, встановлені судом правовідносини сторін і обставини справи, суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності для звернення банку до суду за захистом порушеного права, а оскільки сторона наполягала саме на його застосуванні, позовні вимоги банку не підлягають задоволенню.

Керуючись ст 253,257,261,289,625,1048,1050,1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Є.М. Акулов