АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/3571/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Галась І.А.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Панченка М.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 та за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів залишено без задоволення.

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним і необґрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим в судовому засіданні доказам.. Безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що він, як позивач, не надав суду належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо представництва інтересів ОСОБА_4 у цивільній справі про розподіл майна подружжя в якості адвоката, а не як фізична особа у розумінні ч.1 ст. 40 ЦПК України. Судом не було враховано вимоги ст.. 26 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст. 40, 42 ЦПК України, які передбачають, що повноваження адвоката можуть бути також підтверджені довіреністю, наданою фізичною особою для представництва її інтересів в суді. Висновок суду першої інстанції про те, що в довіреності, виданій адвокату, повинні бути зазначені реквізити свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та реквізити договору про надання правової допомоги не ґрунтуються на вимогах закону, так як такі вимоги не передбачені жодним нормативним актом. Зазначає також, що неправильним є висновок суду про те, що обставина, яким чином були посвідчені його повноваження у цивільній справі, має значення для вирішення спору про стягнення з відповідачки на його користь додаткового гонорару адвоката.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди про надання правової допомоги недійсною та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про те, що угода про надання правової допомоги була укладена з урахуванням волевиявлення ОСОБА_4 є помилковим та необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. Судом не було враховано, що при укладенні договору під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а внаслідок недобросовісних дій інших осіб, що полягали у здійсненні впливу на формування волі потерпілого шляхом повідомлення йому таких відомостей, які спонукають потерпілого до укладення договору. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував, що 18 грудня 2013 року, тобто, більше ніж за рік до укладення спірної угоди, ОСОБА_4 видала нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. надавались повноваження на представництво інтересів ОСОБА_4 у судах України, а тому необхідності в подальшому укладати угоду про надання правової допомоги не було. Така угода була укладена внаслідок обману ОСОБА_4, з метою стягнення з неї гонорару за роботу, яка не була виконана на підставі цієї угоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_4 заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечував посилаючись на їх безпідставність та просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 та апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з березня 2014 року в провадженні Деснянського районного суду м.Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна, що перебуває у спільній власності подружжя та стягнення коштів, які є спільною власністю подружжя. Вказаний позов до суду був поданий представником ОСОБА_4 ОСОБА_3, який також здійснював представництво інтересів позивача при розгляді справи в суді першої інстанції.

На підтвердження своїх повноважень, як представника позивача ОСОБА_4, ОСОБА_3 надав суду копію довіреності від 18 грудня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П., зареєстрована в реєстрі за № 1705. Відповідно до вказаної довіреності, ОСОБА_4 повністю розуміючи значення своїх дій і не маючи жодних підстав, передбачених ст.ст. 36-41 Цивільного кодексу України, перешкоджаючих вчиненню цього правочину, в силу досягнення попередньої усної домовленості та на підставі попереднього усного договору з представниками, цією довіреністю надала повноваження ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12., які діють окремо один від одного, бути її представниками перед фізичними та юридичними особами, зокрема, в судах України, включаючи стадії апеляційного і касаційного провадження та виконання рішень, перегляду рішення, ухвали, постанови.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28 квітня 2015 року позов було задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1, вартістю 555 500,00 грн., нежитлові приміщення № № 1, 2, групи приміщень 11, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 733 500,00 грн.; нежитлові приміщення № 1, 2, 3 групи приміщень № 15, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 682 000,00 грн.; земельну ділянку АДРЕСА_4, вартістю 207 900,00 грн.; грошові кошти (доходи) в сумі 16 800,00 грн., отримані від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на наступне майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 277 750,00 грн.; 1/2 частину нежитлових приміщень № № 1, 2, групи приміщень 11, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 366 750,00 грн.; 1/2і частину нежитлових приміщень № 1, 2, 3 групи приміщень № 15, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 341 000,00 грн.; 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_4, вартістю 103 950,00 грн.; 1/2 частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 Ѕ частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_10 в порядку поділу майна подружжя право власності на наступне майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 277 750,00 грн.; 1/2 частину нежитлових приміщень № № 1, 2, групи приміщень 11, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 366 750,00 грн.; 1/2 частину нежитлових приміщень № 1, 2, 3 групи приміщень № 15, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 341 000,00 грн.; 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_4, вартістю 103 950,()0 грн.; 1/2 частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

07 травня 2015 року між адвокатом ОСОБА_3, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4363/10, виданого Київською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури, згідно рішення від 25 листопада 2010 року №209 та фізичною особою ОСОБА_4, в подальшому клієнт, було укладено угоду про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1 якої клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання надавати правову допомогу з погоджених правових питань та у погоджених обсягах згідно з розділом 5 даної угоди. Клієнт зобов'язується прийняти надану правову допомогу та оплатити гонорар за її надання на умовах та в порядку, який визначений цією угодою.

Відповідно до пункту 1.2 вказаної угоди, початок належного виконання адвокатом своїх зобов'язань згідно п.1.1 цієї угоди здійснюється з моменту підписання даної угоди.

Згідно п. 5.1 угоди про надання правової допомоги, адвокат приймає на себе зобов'язання з надання наступної правової допомоги: представляє інтереси клієнта в компетентному суді апеляційної інстанції у цивільній справі № 754/4353/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про розподіл майна подружжя.

У відповідності до вимог п. 3.1 угоди, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у наступному розмірі та у такі строки: в день підписання цієї угоди клієнт сплачує гонорар адвокату в розмірі 4000 грн.; в день отримання коштів та/або рухомого / нерухомого майна у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про розподіл майна подружжя, клієнт сплачує адвокату додатковий гонорар в розмірі 10% від присудженої на користь клієнта грошової суми та /або ринкової вартості рухомого / нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках цивільної справи № 754/4353/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна, ОСОБА_3 було підготовлено апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року. Дана апеляційна скарга підписана представником позивача ОСОБА_3 та вказано, що копія довіреності наявна в матеріалах справи.

До апеляційного суду було також подано заперечення на апеляційну скаргу по справі № 754/4353/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя, які були підписані позивачкою ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10 червня 2015 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4 та ОСОБА_10 задоволені частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 305,00 грн. та витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 2 214,00 грн.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна вбачається, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 08.10.2015 року.

Згідно звіту про оцінку майна № RS18 -160222-004, здійсненого оцінювачем ТОВ « АКР-КОНСАЛТ» ОСОБА_14 22.02.2016 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 902 176,92 грн. Відповідно, ринкова вартість Ѕ частини вказаної квартири становить 451 088, 46 грн.

01 березня 2016 року адвокат ОСОБА_3 склав акт часткового приймання-передачі правової допомоги до угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року і в цей же день направив його ОСОБА_4 для підписання. Відповідно до вказаного акту загальна вартість наданої правової допомоги адвоката за цим актом складає 45 108,85 грн. Вказаний акт ОСОБА_4 не підписаний.

14 березня 2016 року ОСОБА_3 поштою направив на адресу Деснянського районного суду м.Києва позовну заяву до ОСОБА_4 про стягнення з неї на його користь грошових коштів в п розмірі 45 108,85 грн. Посилався на те, що він повністю виконав умови угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року. Відповідачка не виконує умов п. 3.1 угоди щодо сплати на його користь додаткового гонорару в розмірі 45 108,85 грн., чим порушує його права, а порушені права підлягають судовому захисту.

19 травня 2016 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог і, з урахуванням того, що 08.10.2015 року за відповідачкою зареєстровано право власності на Ѕ частину нежитлових приміщень літера А групи приміщень АДРЕСА_5, ринкова вартість вказаних приміщень становить 697 340,00 грн., 18.03.2016 року за відповідачкою зареєстровано право власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_4, ринкова вартість якої становить 219 558,00 грн., просив стягнути з відповідача на його користь додатковий гонорар в загальному розмірі 90 953,75 грн.

29 червня 2016 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог і, з урахуванням того, що 06.06.2016 року за відповідачкою було зареєстровано право власності на Ѕ частину нежитлових приміщень № 1,2 ( групи приміщень № 11- студія засмаги по АДРЕСА_2, ринкова вартість яких 1 157 594,00, просив стягнути з відповідача на його користь додатковий гонорар в загальному розмірі 148 833,45 грн.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року недійсною на підставі ст. 203, 215 ЦК України, так як вона не відповідає вимогам Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та укладена при відсутності вільного волевиявлення особи на укладення вказаного договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за угодою про надання правової допомоги в розмірі 148 833,45 грн., суд першої інстанції посилався на те, що протягом судового розгляду позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 не було надано належних доказів на підтвердження того, що він здійснював представництво інтересів свого клієнта - ОСОБА_4 по цивільній справі №2- 20/2015 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна, саме на підставі договору (угоди) про надання правової допомоги. Разом з тим, з матеріалів цивільної справи №2-20/2015, апеляційної скарги (підписаної представником позивача на підставі довіреності, копія якої наявна в матеріалах справи) вбачається, що повноваження ОСОБА_3, як представника, посвідчувалися лише довіреністю від 18.12.2013 року, без посилання на угоду про надання правової допомоги. За таких обставин позовні вимоги позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об»єктивного встановлення дійсних обставин справи, досліджених судом доказів та відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 901 ЦК Україниза договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 203 ЦК Українипередбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Закон України «Про адвокатуру»визначає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України.

Правила адвокатської етики, схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року протокол від 1-2 жовтня 1999 року № 6/VI, визначають уніфіковане тлумачення норм адвокатської етики, у тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії по наданню правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, чч. 1-6 ст. 33 Правил адвокатської етики в угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат приймає доручення клієнта. Гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4)важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний з факторів, вказаних у частині третій цієї статті, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно зі ст. ст. 38, 40 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 42 ЦПК Україниповноваження представників сторін мають бути посвідчені, зокрема довіреністю фізичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Довіреність фізичної особи, яка є суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК Українипредставник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності.

У відповідності до вимог ч. 1, ч.2 ст. 56 ЦПК Україниправову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

З досліджених судом доказів не вбачається, що ОСОБА_3 був допущений до участі в розгляді справи про поділ майна подружжя як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду. Представництво інтересів ОСОБА_4 здійснювалось ним згідно довіреності.

Відповідно до положень ст. 237 ЦК Українипредставництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ст. 244 ЦК України). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє.

Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Аналізуючи встановлені обставини справи, досліджені докази та вимоги закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що протягом судового розгляду позивачем ОСОБА_3 не було надано належних правових доказів на підтвердження того, що він здійснював представництво інтересів свого клієнта - ОСОБА_4 по цивільній справі №2- 20/2015 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя, саме на підставі договору (угоди) про надання правової допомоги. З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що повноваження ОСОБА_3, як представника ОСОБА_4 посвідчувалися лише довіреністю від 18.12.2013 року, без посилання на угоду про надання правової допомоги, а тому суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за угодою про надання правової допомоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неправильності висновку суду першої інстанції про те, що він, як позивач, не надав суду належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо представництва ним інтересів ОСОБА_4 у цивільній справі про розподіл майна подружжя в якості адвоката, а не як фізична особа у розумінні ч.1 ст. 40 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, так як з досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 2-20/15, 754/ 4553/14 про поділ майна подружжя Гутирчик судом достовірно встановлено, що на підтвердження своїх повноважень, як представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 надавав суду довіреність від 18 грудня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П., зареєстровану в реєстрі за № 1705. Відповідно до вказаної довіреності, ОСОБА_4 повністю розуміючи значення своїх дій і не маючи жодних підстав, передбачених ст.ст. 36-41 Цивільного кодексу України, перешкоджаючих вчиненню цього правочину, в силу досягнення попередньої усної домовленості та на підставі попереднього усного договору з представниками, цією довіреністю надала повноваження ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12., які діють окремо один від одного, бути її представниками перед фізичними та юридичними особами, зокрема, в судах України, включаючи стадії апеляційного і касаційного провадження та виконання рішень, перегляду рішення, ухвали, постанови. Строк дії довіреності до 18 грудня 2015 року. Угода про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року, яка була укладена між адвокатом ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_4, передбачала представництво інтересів клієнта в компетентному суді апеляційної інстанції у цивільній справі № 754/4353/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про розподіл майна подружжя та мала виконуватись сторонами з моменту підписання, в матеріалах цивільної справи відсутня, так як не надавалась представником позивача на підтвердження своїх повноважень.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано вимоги ст. 26 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст. 40, 42 ЦПК України, які передбачають, що повноваження адвоката можуть бути також підтверджені довіреністю, наданою фізичною особою для представництва її інтересів в суді, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 26 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність;3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно вимог ч..4 ст. 42 ЦПК України, повноваження адвоката, як представника, можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Зазначені вимоги закону вказують на те, що адвокатська діяльність може здійснюватись адвокатом лише на підставі договору про надання правової допомоги, а повноваження адвоката можуть посвідчуватись договором, довіреністю, дорученням.

З досліджених матеріалів цивільної справи судом першої інстанції достовірно встановлено, що зазначених вище доказів на підтвердження своїх повноважень, як адвоката за угодою про надання правової допомоги, позивач суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про те, що в довіреності, виданій адвокату, повинні бути зазначені реквізити свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та реквізити договору про надання правової допомоги не ґрунтуються на вимогах закону, так як такі вимоги не передбачені жодним нормативним актом, є безпідставними та правильність висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог позивача не спростовують, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2.5 глави 4 «Посвідчення довіреностей, припинення та скасування довіреностей» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, в редакції, що діяла станом на 18 грудня 2013 року, у тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, що видаються на вчинення правочинів щодо розпорядження майном, також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер). У довіреностях, виданих на ім'я адвокатів, можуть зазначатися їх статус та членство в адвокатському об'єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об'єднання).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди про надання правової допомоги недійсною, суд першої інстанції посилався на те, що факт обману ОСОБА_4, який вплинув на ї волевиявлення при укладенні угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року , з боку ОСОБА_3 є недоведеним, вказана угода була укладена з урахуванням волевиявлення ОСОБА_4, яка погодилась з її умовами, і передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаної угоди недійсної, відсутні.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про визнання угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року недійсною через невідповідність її вимогам закону та укладення її внаслідок обману ОСОБА_4 ОСОБА_3при відсутності її вільного волевиявлення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1, 3 ст. 203 ЦК Українипередбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При укладенні договору ОСОБА_4 ознайомилась з його умовами, а підписавши договір дала згоду на його укладення. Зміст вище зазначеної угоди про надання правової допомоги не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним. В теоретичних працях з юриспруденції поняття «договір» трактується по-різному. Але загальне у всіх трактуваннях все ж є. Отже, договір - це угода двох або більше сторін, що несе за собою встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угода ж використовується як синонім договору, але воно може носити неофіційний характер, а тому вживання терміну угода замість договір не свідчить про невідповідність угоди про надання правової допомоги вимогам Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

З огляду на таке, вірним є висновок суду про недоведеність вимог зустрічного позову щодо обману ОСОБА_4 з боку ОСОБА_3 щодо реального настання правових наслідків за угодою про надання правової допомоги у апеляційній інстанції.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував доводів представника відповідача про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_4 при підписанні угоди про надання правової допомоги внаслідок недобросовісних дій ОСОБА_3, який повідомив ОСОБА_4 такі відомості, які спонукали останню до укладення договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як не підтверджені належними та допустимими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і доводи апеляційної скарги про те, що, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував, що 18 грудня 2013 року, тобто, більше ніж за рік до укладення спірної угоди, ОСОБА_4 видала нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. надавались повноваження на представництво інтересів ОСОБА_4 у судах України, а тому необхідності в подальшому укладати угоду про надання правової допомоги не було, оскільки вказані обставини та надані на їх підтвердження докази були встановлені та досліджені судом першої інстанції і в рішенні суду їм надана відповідна правова оцінка.

Рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий : Судді