АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1183 /2017 Доповідач: Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі

головуючого судді Музичко С.Г.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним догорів позики, договору іпотеки і визнання договору іпотеки припиненим,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 8 799 814 грн. 41 коп. за договором позики від 13 січня 2012 року, укладеним між сторонами та додатковою угодою №1 до Договору позики від 7 листопада 2012 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 01 березня 2012 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1, вартістю - 856 732, 00 грн., яка є власністю відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1994 р., посвідченого. Визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01 березня 2012 року на спірну квартиру.

Позов обґрунтовує тим, що 13.01.2012 р. між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу строком на 3 роки грошові кошти в сумі - 3 188 010 грн., що еквівалентно - 399 000 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між сторонами 01.03.2012 року було укладено Договір іпотеки, за яким в іпотеку позивачу було передано квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу.

03.09.2015 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про порушення грошового зобов'язання за договором позики. Між тим, зазначена вимога боржником була залишена без належного реагування.

ОСОБА_4 свої вимоги за зустрічним позовом мотивує тим, що договір позики підлягає визнанню недійсним, оскільки умови повернення позики в доларах США, при надання її в гривнях суперечать нормам ст.ст.1046, 1049, 524, 533 ЦК України. Курс долара до гривні з 2012 року змінився в сторону збільшення, а позику було надано в гривні. При укладенні договору позики позичальник не звернув уваги на невідповідність умов договору щодо визначення зобов'язання позичальника в доларах США, оскільки курс долара був стабільний, Посилаючись на вимоги ст.стс.203, 2015 ЦК України просив визнати такий договір позики недійним.

Також, вважає, що відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки як на момент укладення вказаного договору, так і на даний час в квартирі, що є предметом іпотеки, проживають малолітні діти позичальника. При підписанні вказаного договору нотаріус не встановив обставини проживання та реєстрації малолітніх дітей у квартирі. Це вказує на необхідність визнання договору іпотеки недійсним, зважаючи на відсутність згоди органу опіки та піклування .

На думку позивача, збільшення обсягу відповідальності позичальника, внаслідок збільшення строку його виконання призвело до припинення договору іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки на АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 13.01.2012 року із додатковою угодою № 1 від 07.11.2012 року, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в загальному розмірі 8 799 814,41 грн., а саме сума основного боргу 319 000 доларів США, що еквівалентно 8 119 243,82 грн., в розмірі інфляційних витрат за період 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в розмірі 527 750,85 грн., в розмірі трьох відсотків річних за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в розмірі 152 819,74 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 6 890 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним догорів позики, договору іпотеки і визнання договору іпотеки припиненим відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3. Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції однобічно і не в повному обсязі з'ясував обставини справа та суть правочину, дійсність волевиявлення його учасників, а також не дослідив обставини, що мають істотне значення для справи.

У судовому засіданні представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів, а рішення першої інстанції скасувати.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступний підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та звертаючи стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, суд виходив з того , що невиконання зобов'язань за договором позики відповідачем є достатньою для звернення стягнення на іпотечне майно, яке перебуває у власності відповідача. За висновком суду, припинення основного зобов'язання за договором позики не відбулось, припинення договору іпотеки за таких обставин ЗУ «Про іпотеку» не передбачено, як наслідок судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову. При вирішенні спору, суд керувався правовою позицією № 6-2976цс15 від 27.04.2016 року та виходив з того, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Колегія суддів частково погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки , встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.01.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 3 188 010 грн., що еквівалентно 399000 доларів США, строком на 3 роки .

Згідно даних, що містяться у матеріалах справи, станом на 16.05.2016 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 8 799 814,41 грн., що складається з основної заборгованості 319 000 доларів США, що еквівалентно 8 199 243,82 грн., інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року 527 750,85 грн., 3% річних на несвоєчасне повернення суми боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в розмірі 152 819,74 грн.

Умовами п.6 вказаного договору сторонами погоджено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позику, він зобов'язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно з додатковою угодою №1 до вказаного Договору позики від 07 листопада 2012 року сторони збільшили строк виконання грошового зобов'язання, зазначивши, що повернення суми грошових коштів у розмірі - 399 000 доларів США позичальник зобов'язується здійснити до 01.10.2015 року згідно визначеного у договорі графіку (а.с.12)

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки від 01 березня 2012 року, за умовами якого позичальник передав в іпотеку позикодавцю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.6-8).

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання( п.5.1 Договору іпотеки).

- передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку , встановленому Законом України " Про іпотеку".

- право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору-купівлі продажу.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідноіз частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, колегія суддів, з урахуванням висновків правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновки суду про відмову у задоволенні зустрічного позову є обґрунтовані, доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Згідно умов договору позики, кошти були надані в національній валюті, що еквівалентна доларам США на час їх передачі. За умовами договору повернення коштів передбачено у національній валюті, що еквівалентна доларам США на час їх повернення.

Припинення основного зобов'язання за договором позики не відбулось, припинення договору іпотеки за таких обставин ЗУ «Про іпотеку» не передбачено, як наслідок судом вірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову. При вирішенні спору, суд правильно керувався правовою позицією № 6-2976цс15 від 27.04.2016 року та виходив з того, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Підстав для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,313-315 ЦПК України, колегія

вирішила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року скасувати в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. за реєстровим №1371 на АДРЕСА_1 В цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді