АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 753/3114/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/796/1308/2017Головуючий у суді першої інстанції - Сухомлінов С.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ПрАТ «Київський страховий дім» (далі - позивач або страховик) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач або страхувальник), в якому просило стягнути з відповідача в порядку регресу виплачене страхове відшкодування в сумі 16 985,40 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що між позивачем та відповідачем був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якого потерпілому було виплачене страхове відшкодування в розмірі 16 985,40 грн. в результаті ДТП, що сталася з вини ОСОБА_5 Оскільки відповідачем не було вжито заходів щодо повідомлення позивача про страховий випадок, тому позивач, який виплатив страхове відшкодування, має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.07.2016 позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПрАТ «Київський страховий дім» 16 985,40 грн. заборгованості та 1 378 грн. судових витрат (а.с. 114, 115).

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення норм судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що сам по собі факт неповідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, а тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача виплачене позивачем страхове відшкодування в порядку регресу, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність належних правових підстав для стягнення в порядку регресу страхового відшкодування, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.2014 між ПрАТ «Київський страховий дім» та ОСОБА_7 був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.59). Забезпеченим транспортним засобом за цим договором виступив автомобіль «DAEWOO LANOS» д.н.з. НОМЕР_1.

Як вбачається з постанови Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2014, 11.11.2014 з вини ОСОБА_5, який керував автомобілем «DAEWOO LANOS» д.н.з.НОМЕР_1, сталася ДТП в якій був технічно пошкоджений автомобіль «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 та належного ТОВ «Універсальна лізингова компанія «Ленд-Ліз», який в свою чергу був застрахований в ПрАТ «СК Інго Україна» (а.с. 42, 45).

ОСОБА_5, у визначений законом строк, не повідомив ПрАТ «Київський страховий дім» про настання страхового випадку, що не заперечувалось сторонами.

Як вбачається з наказу, страхового акту та платіжного доручення ПрАТ «Київський страховий дім» сплатило на користь ПрАТ «СК «Інго Україна» 16 985,40 грн. страхового відшкодування, яке останнім було сплачено власнику автомобіля «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 58, 61-64).

Згідно із ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема підпункту 38.1 (ґ). пункту 38.1 страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Цією нормою встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності. Позивач визнав зазначений випадок страховим, добровільно сплатив страхове відшкодування, а тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення про відшкодування шкоди в порядку регресу, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач посилався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15 у якій зроблено висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Однак, вказана правова позиція не може бути застосована при вирішенні даної справи за відсутністю тотожних фактичних обставин справи і предмету позову.

Так, у справі № 6-2587цс15 суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову страхової компанії до винуватця ДТП (фізичної особи), з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що відповідальність за завдану шкоду повинен нести страховик, з яким у винної особи укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, однак позивач не звертався з вимогами про стягнення коштів зі страховика.

Вирішуючи питання усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд України вказав на те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, а також визначати коло відповідачів, зокрема пред'являти позов до страховика чи до винної у ДТП особи з урахуванням того, що відносно страховика порушено провадження у справі про банкрутство.

У даній же справі позов пред'явлено страховиком до страхувальника (особи з якою укладено договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності) про стягнення виплаченого страхового відшкодування у зв'язку з неповідомленням страхувальником про дорожньо-транспортну пригоду, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, рішення суду, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва