АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/409/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Твій стиль плюс» (далі ПП «Твій стиль плюс») про визнання незаконним наказу в частині формулювання причин звільнення, зміни формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до ПП «Твій стиль плюс» з вказаним позовом, посилаючись на те, що він з 02.06.2014 року відповідно до наказу № 28 був прийнятий на роботу завідуючим складу на ПП «Твій стиль плюс». 11.07.2016 року наказом № 4 від 29.07.2016 року позивача було звільнено з посади за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Через конфлікт з директором ПП «Твій стиль плюс», що виник близько обіду 11.07.2016 року з приводу недостачі товару на складі, ОСОБА_6 написав заяву про звільнення за власним бажанням і залишив місце роботи.

13.07.2016 року роботодавець відмовив у видачі трудової книжки, наказу про звільнення за власним бажанням, заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а заяву про звільнення знищено в присутності позивача. Того ж дня 13.07.2016 року позивач направив цінним листом через засоби поштового звязку на адресу приватного підприємства заяву про звільнення за власним бажанням.

29.07.2016 року ОСОБА_6 прибув на роботу, де ознайомився з результатами інвентаризації, наказом про його звільнення, отримав трудову книжку та компенсацію.

Позивач вважає наказ про звільнення неправомірним в частині формулювання причин звільнення, оскільки він був відсутній на робочому місці з поважних причин, його не допускали на робоче місце. У звязку з порушенням роботодавцем прав працівника йому завдано моральної шкоди, оскільки його звільнили на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у звязку з чим виникли проблеми з послідуючим працевлаштуванням.

Уточнивши свої вимоги, ОСОБА_6 просив суд визнати незаконним наказ № 4 від 29 липня 2016 року в частині формулювання підстав звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити підставу звільнення на звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та зобовязати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача.

Також просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 липня 2016 року по 19 вересня 2016 року у розмірі 4 252 грн 21 коп., невиплачену заробітну плату за період з 12 липня 2016 року по 29 липня 2016 року у розмірі 1 750 грн. 91 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 587 грн. 54 коп., а також моральну шкоду у сумі 10 000 грн. 00 коп. Покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. При цьому вказує, що рішення суду незаконне та ухвалене з порушенням норм матеріального права, неповно зясовані обставини справи.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 28 від 02.06.2014 року ОСОБА_6 прийнято на роботу на невизначений строк на посаду завідуючого складом ПП «Твій стиль плюс» (а.с. 91). На підприємстві відсутня профспілкова організація.

З 14-ї години 11 липня по 29 липня 2016 року ОСОБА_6 був відсутній на робочому місці, про що свідчать акти про відсутність на роботі від 11.07.2016 року (а.с. 96), від 18.07.2016 року (а.с. 98), від 29.07.2016 року (а.с. 101). Крім того, згідно останнього акту від 29.07.2016 року ОСОБА_6 відмовився від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці з 14:00 години 11 липня по 29 липня 2016 року (а.с. 101).

Згідно табеля обліку використання робочого часу від 29.07.2016 року (а.с. 103) за липень 2016 року ОСОБА_6 працював 6 днів по 8 годин з 01.07.2016 року по 08.07.2016 року включно, 11.07.2016 року працював 4 години. Решту днів липня місяця ОСОБА_6 не зявлявся на роботі (півдня 11 липня та в подальшому з 12.07.2016 року по 29.07.2016 року).

Згідно наказу № 4 від 29.07.2016 року ОСОБА_6 було звільнено з посади завідуючого складом за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 11, 12, 102).

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У разі порушення працівником трудової дисципліни до нього застосовуються стягнення, передбачені ст. 147 КЗпП України (догана, звільнення). Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом п. 24 вказаної Постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність усіх, передбачених законом підстав, для звільнення позивача п.4 ст.40 КЗпП України.

Доводи позивача про поважність його відсутності на роботі та неможливості виконувати свої обовязки не з його вини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. У свою чергу ПП «Твій стиль плюс» належним чином підтвердило факт тривалого прогулу з другої половини 11 липня до 29 липня 2016 року. У ОСОБА_6 не було поважних причин невиходу на роботу у вказаний період.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у ОСОБА_6 не було відібрано пояснення про причини відсутності на роботі та на те, що його діях відсутня вина як підстава для застосування дисциплінарного стягнення, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 безперешкодно зявлявся на підприємство 18.07.2016 року, до виконання службових обовязків не приступив, не надав пояснень з приводу відсутності на робочому місці з 11 по 18 липня 2016 року та покинув офіс підприємства, про що складено відповідний акт від 18.07.2016 року. Наступного разу позивач зявився на підприємстві 29.07.2016 року, отримав розрахункові кошти, наказ про звільнення, трудову книжку. Пояснення щодо причин відсутності на роботі відмовився надати.

Більше того, невиконання власником або уповноваженим органом обовязку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-2801цс15).

Що стосується наміру позивача звільнитися за власним бажанням, та подання ним відповідної заяви, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Після подачі заяви про звільнення працівник повинен два тижні виконувати службові обовязки згідно трудового договору, посадової інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку. Доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується факт відсутності позивача на роботі після направлення ним поштою заяви про звільнення за власним бажанням до 29.07.2016 року.

Тому застосування ст. 38 КЗпП України як підстави звільнення ОСОБА_6О не відповідає характеру правовідносин, що виникли між ним та роботодавцем. В звязку з цим позовні вимоги про зміну підстав формулювання причин звільнення на ст. 38 КЗпП України не підлягають задоволенню.

Непереконливими є і посилання апелянта на лист-відповідь Управління держпраці у Черкаській області від 16.09.2016 року (а.с. 18) та припис №23-01-52/175-134 від 12.09.2016 року (а.с. 113-115).

Факт відсутності під час перевірки Управлінням даних обліку роботи ОСОБА_6 в табелі обліку використання робочого часу в період з 12.07.2016 року по 29.07.2016 року не може бути підставою для задоволення його вимог. Відповідні дані були надані в судовому засіданні.

Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи, надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства в частині підстав звільнення, проведення розрахунків при звільненні. Дату звільнення позивач не оспорював.

Судом першої інстанції вірно встановлено суть правовідносин, що виникли між сторонами спору. Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що районним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для скасування або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :