Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

10 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 з 23 червня 2015 року з посади продавця продовольчих товарів фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним та змінено дату її звільнення з тих же підстав з 26 червня 2015 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 130 (сто тридцять) грн. 05 (пять) коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 86 (вісімдесят шість) грн. 70 (сімдесят) коп. та 500 (пятсот) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. судових витрат.

У решті позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги в яких доводять про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує, що рішенням стягнуто 130,05 грн. матеріального забезпечення за страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності за період з 23 по 25 червня 2015 року, проте позов не містить вимоги про таку виплату.

Також, стягнення 500 грн. моральної шкоди не підтверджене належними та допустимим доказами та не має відповідних правових підстав в розумінні ст. 1167 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції в порушення ст. 88 ЦПК України не правильно визначено розмір судового збору.

Просить рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року в частині стягнення з неї на користь позивача 130,05 грн. заробітної плати, 500 грн. моральної шкоди та 551,20 грн. судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволення позову в цих частинах.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі вказує, що припинення трудового договору це юридичний факт, який припиняє юридичні права та обовязки сторін за договором, відповідач ОСОБА_2 з 23 червня 2015 року, звільнила ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів, припинилась з цієї дати і обовязки між сторонами, тому ОСОБА_1 не зобовязана була виходити на роботу після 23 червня 2016 року, тому акти про відсутність на робочому місці з 23 червня 2015 року по 06 липня 2015 року не мають юридичного значення, а тому не можуть бути належним і допустимими доказами.

Крім того зазначає, що звернулася до суду з вимогою визнати її звільнення з посади продавця продовольчих товарів за п.4 ст. 40 КЗпП України незаконним, а змінити дату і формулювання звільнення не було заявлено в позовних вимогах.

Просить рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року змінити, виключивши з тексту рішення слова «та змінити дату її звільнення з тих же підстав з 26 червня 2015 року».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 15 серпня 2014 року укладено трудовий договір, зареєстрований Здолбунівським районним центром зайнятості, строком до 15 жовтня 2014 року, який надалі відповідно до положень ст.39-1 КЗпП України продовжений на невизначений строк, за яким ОСОБА_1 прийнята на роботу продавця продовольчих товарів та зобовязана виконувати роботу згідно графіка з дотриманням посадових інструкцій, договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, правил внутрішнього трудового розпорядку, а відповідач оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати + 50 грн. на місяць.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З розяснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до «Правил внутрішнього трудового розпорядку магазину «Добробут», затверджених фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 02 червня 2014 року, робота працівників здійснюється позмінно, тривалість однієї зміни становить 14 календарних днів з режимом роботи з 07.30 години до 22.00 години.

Згідно графіку роботи працівників ОСОБА_1 мала працювати з 23 червня по 06 липня 2015 року.

Як вбачається з акту відсутності працівника на робочому місці, складеного за участі продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які за трудовими договорами перебувають у трудових відносинах з ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 з 23 червня 2015 року по 06 липня 2015 року була відсутня на робочому місці і на роботі, на телефонні дзвінки не відповідала.

24 червня 2015 року у звязку невиходом на роботу, відповідачем направлялася ОСОБА_5 за місцем її проживання вимога про надання письмових пояснень з актом про відсутність на роботі, яку остання отримала 27 червня 2015 року.

10 липня 2015 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення від 09 липня 2015 року про намір розірвати 23 червня 2015 року трудовий договір у звязку з прогулом та необхідність у звязку з цим зявитися для проведення розрахунку по заробітній платі, яке остання отримала 15 липня 2015 року.

17 липня 2015 року відповідач звернувся до Здолбунівського районного центру зайнятості про зняття з державної реєстрації без присутності працівника трудового договору, укладеного 15 серпня 2014 року з працівником ОСОБА_1, як розірваний 23 червня 2015 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, який знятий з реєстрації 20 липня 2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З листка непрацездатності серії АГФ №714483 вбачається, що ОСОБА_1 з 23 червня 2015 року була непрацездатною у звязку із загальним захворюванням та мала приступити до роботи з 26 червня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з 23 червня 2015 року під час її тимчасової непрацездатності відповідачем здійснено усупереч вимог вказаних вище норм закону, а тому є незаконним.

Разом з тим, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказів поважності причини невиходу на роботу з 26 червня 2015 року по 06 липня 2015 року позивач суду не надала, а складені відповідачем акти відсутності її на роботі в указані дні більше 3 годин, належними та допустимими у розумінні положень ст.ст.57-58 ЦПК України доказами, не спростувала.

За положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ухвала Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року по цивільній справі №6-18184св08) .

Позивач з вимогою про поновлення її на роботі не зверталася, тому суд першої інстанції з урахуванням норм закону та небажанням позивача продовжувати трудові відносини з відповідачем обґрунтовано змінив дату звільнення ОСОБА_1 з тих же підстав за п.4 ст. 40 КЗпП України з 23 червня 2015 року на 26 червня 2015 року.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно розрахункової платіжної відомості за червень 2015 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату 1392,66 грн., з них компенсацію за невикористану відпустку в сумі 780,30 грн. за 18 календарних днів за період роботи з 15 серпня 2014 року по 23 червня 2015 року, які надіслані останній поштовим переказом, що підтверджується квитанцією «Укрпошти» від 24 липня 2015 року, що не заперечується позивачем.

Змінивши дату звільнення позивачки з роботи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає до стягнення невиплачена ОСОБА_1 заробітна плата під час лікарняного в сумі 130 грн. 05 коп. (3 дні х 43,35 грн. середньоденної заробітної плати), та невиплачена компенсація за невикористану відпустку за 2 дні в сумі 86 грн. 70 коп. (20-18 х 43,35 грн.).

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вбачається, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивачкою не доведено, що їй спричинено моральну шкоду, а суд першої інстанції не перевірив наявність моральних страждань позивача в звязку із звільненням та прийшов передчасного висновку щодо стягнення моральної шкоди.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Проте, судом першої інстанції не враховано вищезазначені положення, у звязку з чим неправильно визначено судовий збір, що стягується з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Таким чином, пропорційно до задоволених вимог, до стягнення з відповідача підлягає 34,10 грн. судового збору.

З огляду на вище наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та судового збору підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення у цій частині.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року в частині стягнення моральної шкоди та стягнення судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави 34 (тридцять чотири) грн. 10 коп. судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді