АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/2605/2017 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою Національного банку України, поданою представником за довіреністю Сидоренком Романом Володимировичем, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування наказу Національного банку України №3060-к про звільнення ОСОБА_1; поновлення на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України з 14 липня 2016 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 18 квітня 2005 року по 10 серпня 2015 року працювала на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України; 10 червня 2015 року її попередили про наступне звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників; 10 серпня 2015 року її звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; рішенням Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2016 року, зміненого рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20 квітня 2016 року, її поновлено на посаді з 11 серпня 2015 року.

13 липня 2016 року, як доповнення до попередження від 10 червня 2015 року, ОСОБА_1 запропоновано дві вакантні посади - прибиральника службових приміщень та інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності НБУ, від яких вона відмовилась. В цей же день наказом №3060-к її звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Звільнення вважає незаконним, оскільки їй не було запропоновано всіх вакантних посад відповідно до кваліфікації. При цьому зазначає, що у період з 26 січня 2016 року по 13 липня 2016 року Національним банком України прийнято на роботу 291 особу, відбулось 367 переведень, в різний час з березня 2016 року були вакантними від 36 до 71 посади.

З цих підстав також вважає, що відбулось порушення ст.42-1 КЗпП України.

Окрім того, зазначає, що у зв»язку із поновленням її трудових прав за попереднім звільненням, вирішення питання про наступне звільнення мало відбуватись у загальному порядку, а не у спосіб доповнень до попередження від 10 червня 2015 року.

Вказує, що відповідно до ч.2 ст.42 КЗпП України відповідає критеріям працівників, які мають переваги на залишення на роботі, має трудові гарантії, що встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зазначає, що наказ про її звільнення прийнятий, зокрема, на виконання постанови Правління НБУ №735 від 20 листопада 2014 року, п.8 якої визначає зарахування працівників музею на інші посади.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено, ухвалено поновити ОСОБА_1 на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України з 14 липня 2016 року; стягнути з Національного банку України середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26772,85 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Національним банком України подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на правомірність звільнення ОСОБА_1 у зв»язку із відмовою від вакантних посад; вказує на помилкове застосування ст.42-1 КЗпП України; зазначає про відсутність підстав для застосування роботодавцем при звільненні ОСОБА_1 положень ч.2 ст.42 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про дату, часі місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що постановою Правління НБУ №735 від 20 листопада 2014 року «Про внесення змін до структури Національного банку України» та наказом НБУ №2035-к від 24 листопада 2014 року «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» виключено із структури Музей грошей Національного банку України і скорочено штат та чисельність його працівників.

ОСОБА_1 з 18 квітня 2005 року по 10 серпня 2015 року працювала на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України, є єдиним працівником із профільною освітою та практичним досвідом музейної роботи, необхідним для виконання завдань та функцій Музею; є кандидатом історичних наук із спеціальності "Історія України"; більше 10 років працювала на посаді головного експерта Музею, має заохочення; є автором публікацій у періодичних виданнях, творчих розробок, була єдиним представником Музею у засобах масової інформації; підвищувала кваліфікацію за програмою підвищення кваліфікації працівників Національного банку, віднесена до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

10 червня 2015 року ОСОБА_1 попередили про наступне звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників; 10 серпня 2015 року її звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; рішенням Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2016 року, зміненого в частині моральної шкоди рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20 квітня 2016 року, її поновлено на посаді з 11 серпня 2015 року.

13 липня 2016 року ОСОБА_1 запропоновано шляхом доповнення до попередження про звільнення від 10 червня 2015 року переведення на такі вакантні посади:

1) прибиральник службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України;

2) інспектор відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України.

Від цих посад ОСОБА_1 відмовилась.

Наказом №3060-к від 13 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату працівників. Відповідно до наказу підставами для звільнення є: попередження про звільнення від 10 червня 2015 року, постанова Правління НБУ №735 від 20 листопада 2014 року «Про внесення змін до структури НБУ», наказ НБУ №2035-к від 24 листопада 2014 року «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів НБУ».

З матеріалів справи також убачається, що у період з 26 січня 2016 року (дата поновлення на роботі за рішенням суду) по 13 липня 2016 року (дата звільнення), Національним банком України було прийнято на роботу 291 працівника, з них - менеджера з музейно-освітніх проектів, керівника проектів та програм, заступника начальника відділу, головних та провідних фахівців, фахівців 2 категорії управління інформації та громадських комунікацій .

У вказаний період у системі Національного банку було переведено 367 працівників, у тому числі, на посади фахівців, спеціалістів та референтів .

Станом на 01 березня 2016 року у Національному банку були вакантні 69 посад; станом на 01 квітня 2016 року 71 посада, станом на 26 квітня 2016 року 64 посади, станом на 01 червня 2016 року 44 посади, станом на 21 червня 2016 року 54 посади, станом на 07 липня 2016 року 36 посад, у тому числі, фахівців, спеціалістів, диспетчерів.

Тимчасово вакантними (у зв'язку із перебуванням працівника у відпустці по догляду за дитиною) у цей період були посади спеціалістів, фахівців, бібліотекаря.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з установлення обставин порушення законодавства про працю, зокрема, що ОСОБА_1 не попереджена про наступне вивільненні не пізніше ніж за два місяці; їй не запропоновано усіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації; у 2016 проводилось прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації відповідає критеріям працівників, які мають переваги на залишення на роботі; має трудові гарантії, що встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; згідно із постановою Правління НБУ №735 від 20 листопада 2014 року «Про внесення змін до структури НБУ» передбачено переведення працівників Музею на інші посади та не передбачено можливість фактичного вивільнення таких працівників.

Відповідно до пункту 1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно із пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов»язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце змінив організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи , організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві , в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року у справі №6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі №6-491цс15, згідно із ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов»язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник уважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов»язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов»язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов»язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з»явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи убачається, що 10 червня 2015 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників та 10 серпня 2015 року її звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, проте рішенням суду таке звільнення визнано незаконним, порушене право ОСОБА_1 відновлено та остання поновлена на роботі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що при повторному звільненні ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України були усунуті порушення правил вивільнення працівників, у зв»язку з якими працівника було поновлено на роботі, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 20 квітня 2016 року встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач не запропонував позивачу наявні вакантні посади, не врахував те, що остання більше десяти років працює на посаді головного експерта Музею, має науковий ступінь - кандидат історичних наук зі спеціальності історія України та проходила навчання за програмою підвищення кваліфікації працівників системи Національного банку України та є особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Ураховуючи дані про наявність вакантних посад у період до дня звільнення позивача 13 липня 2016 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не дотримано вимог закону та не виконано обов»язок щодо працевлаштування позивача. При цьому, відповідачем не доведено, що окрім посад прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, інші вакантні посади не є такими, що відповідали б кваліфікації, спеціалізації та фаху позивача.

Окрім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що на позивача поширюються виключні гарантії, передбачені п.7 ч.1 ст.20, п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», проте відповідачем порушено право на переважне залишення позивача на роботі та такий висновок суду доводами апеляційної скарги не спростовано.

Відтак, є помилковими та відхиляються доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст..49-2 КЗпП України.

Разом з тим, колегія зауважує про помилковість посилання суду першої інстанції на вказівку про обов»язкове та безальтернативне переведення працівників Музею відповідно до постанови №735 Правління НБУ від 20 листопада 2014 року, необхідність повторного повідомлення позивача про наступне вивільнення, проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак не дає підстав для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національного банку України, подану представником за довіреністю СидоренкомРоманом Володимировичем, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов