Справа № 754/5315/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2928/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 рудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа - адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа - адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, в якому просив визнати: - незаконними наказ від 18 серпня 2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників в Концерну РРТ» в частині скорочення посади директора технічного, наказ від 19 листопада 2015 року № 50/ок «Про припинення трудового договору (контракту)», наказ від 19 лютого 2016 року № 47 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_7.» та наказ від 14 березня 2016 року № 74 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_7.»; - поновити позивача на посаді директора технічного Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення; - стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 20 липня 2012 року працював на посаді директора технічного Концерну РРТ і за посадою був членом правління. Наказом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 19 листопада 2015 року № 50/ок із змінами, внесеними наказами від 19 лютого 2016 року № 47 та від 14 березня 2016 року №74, його звільнено 16 березня 2016 року з посади директора технічного дирекції Концерну РРТ на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Підставою для видачі такого наказу став наказ Концерну РР'Г від 18 серпня 2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну РРТ», яким із штатного розпису дирекції Концерну РРТ виведено посаду директора технічного, яку обіймав позивач.

Вважає наказ від 18 серпня 2015 року незаконним, оскільки всупереч Статуту та Положенню про правління Концерну РРТ уповноваженим органом управління, яким є Адміністрація Державної служби спеціального зв»язку та захисту інформації України, попередньо до встановлення нового штатного розпису та чисельності працівників, не було прийнято рішення про виключення із складу колегіального органу управління Концерну РРТ посади технічного директора та не погоджено внесення відповідних змін до структури дирекції Концерну РРТ.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що на момент попередження про наступне вивільнення та станом на день його звільнення йому не було запропоновано всіх вакансій, наявних у всіх філіях та інших структурних підрозділах Концерну РРТ, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що рішення профкому про надання згоди на його звільнення всупереч ч.3 ст.43 КЗпП України прийняте у його відсутність, що при звільненні відповідачем не виконано вимоги ст..42 КЗпП України та не враховано його переважене право на залишення на роботі, що скорочення фактично не відбулося, оскільки посада технічного директора станом на 12 квітня 2016 року є вакантною, просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також представник третьої особи ОСОБА_6 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до Статуту Концерну Радіомовлення, радіозв»язку та телебачення, Концерн РРТ є державним господарським об»єднанням підприємств, створеним наказом Державного комітету України по зв»язку від 4 січня 1991 року № 102 «Про створення Концерну РРТ», заснованим на державній власності і належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв»язку та захисту інформації України ( Уповноважений орган правління).

Судом установлено, що наказом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 35/ок від 20 липня 2012 року позивача ОСОБА_7 переведено на посаду директора технічного Концерну РРТ. Відповідно до довідки від 13 липня 2016 року № 46, назва посади «директор технічний» та «технічний директор» є тотожними становлять назву однієї і тієї ж посади.

З листа адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 17 серпня 2015 року № 12/01/03/-3511, вбачається, що адміністрація не заперечувала проти звільнення позивача з посади директора технічного ( т.1 а.с.120).

Згідно з наказом № 309 від 18 серпня 2015 року «Про скорочення штату і численності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення», скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розпису посаду директора технічного ( т.1 а.с.137).

Відповідно до наказу № 310 від 18 серпня 2015 року «Про вивільнення працівників», наказано вивільнити позивача з посади директора технічного 19 листопада 2015 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким ОСОБА_7 ознайомлений ( т.1 а.с.138-139)

З копії повідомлення Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 18 серпня 2015 року № 3666/1-08, адресованого позивачу, яке останній отримав під розписку 19 серпня 2015 року, вбачається, що позивача повідомлено про наступне звільнення в зв'язку із скороченням посади директора технічного та запропоновано роботу на вільних посадах у відповідача, до якого додано перелік вакантних посад, які позивач міг займати, відповідно до своєї спеціалізації ( т.1 а.с.140 -143).

Відповідно до акту від 19 серпня 2015 року «Про відмову від запропонованих посад в Концерні РРТ у зв'язку з скороченням штатної одиниці директора технічного», позивач відмовився від пропозиції переведення його на іншу роботу в Концерні РРТ (т.1 а.с.144)

Згідно з повідомленням № 3667/1-08 від 18 серпня 2015 року, Концерн РРТ повідомив первинну профспілкову організацію про скорочення штатних одиниць, зокрема директора технічного з 20 листопада 2015 року ( т.1 а.с.145)

16 листопада 2015 року Голова первинної профспілкової організації Концерну РРТ повідомив Генерального директора Концерну РРТ про прийняте 12 листопада 2015 року рішення, яким надана згода на звільнення директора технічного Концерну РРТ ОСОБА_7 ( а.с.28 т.2). При цьому, з протоколу № 21 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ від 12 листопада 2015 року слідує, що ОСОБА_7 двічі запрошувався на засідання комітету ( 5 листопада 2015 року, 12 листопада 2015 року), проте на засідання не з»явився ( т.2 а.с.29)

Наказом (розпорядженням) № 50/ок від 19 листопада 2015 року «Про припинення трудового договору», позивача ОСОБА_7 19 листопада 2015 року звільнено з посади Директора технічного на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( т.1 а.с.148).

Наказом № 47 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_7.» від 19 лютого 2016 року, у зв'язку з отриманням оригіналів листків непрацездатності та заяви ОСОБА_7, датою звільнення останнього, директора технічного дирекції Концерну РРТ, вважається 11 березня 2016 року ( а.с.149 т.1)

Згідно з наказом № 74 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_7.» від 14 березня 2016 року, у зв'язку з отриманням листків непрацездатності позивача та заяви останнього, вважається датою звільнення позивача 16 березня 2016 року ( т.1 а.с.150).

Крім того, установлено, що наказом № 448 від 20 листопада 2015 року «Про затвердження організаційної структури дирекції Концерту РРТ», виведено із складової організаційної структури дирекції Директора технічного ( т.1 а.с.36).

В штатному розписі дирекції Концерну РРТ, затвердженого Генеральним директором Концерну 20 листопада 2015 року, посада директора технічного відсутня ( а.с.129 -132 т.1). Така посада відсутня в штатному розписі, затвердженому Генеральним директором станом на 17 лютого 2016 року ( т.1 а.с.133-136).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив і їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-40цс15 від 1 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

З матеріалів справи убачається, що Концерном РРТ з дня попередження - 18 серпня 2015 року ОСОБА_7 про скорочення його посади та вивільнення останнього - до 19 листопада 2015 року були запропоновані всі вакантні посади наявні на підприємстві, а також в його філіях, за відповідною професією чи спеціальністю, яку позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду (а.с. 145), однак останній відмовився, про що складено відповідний акт (а.с. 146).

З 19 листопада 2015 року ОСОБА_7 до виконання трудових обов»язків не приступав, дата його звільнення була відтермінована до 16 березня 2016 року у зв»язку з перебування позивача на лікарняному.

Наявні в матеріалах справи документи, дають підстави стверджувати, що позивачу пропонувалися наявні та вакантні посади в Концерні РРТ, від зайняття яких останній відмовився ( т.1 а.с.141-143, 155-157).

Установивши, що позивач за два місяці був попереджений про скорочення займаної ним посади, враховуючи, що відповідачем проводилася всі необхідні дії щодо працевлаштування позивача, однак його згоди на зайняття вакантних посад надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_7 з посади було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не пропонував позивачу при звільнення конкретні посади, зокрема, посаду директора Луганської філії Концерну РРТ , завідувача господарством Волинської філії Концерну, чим допустив порушення положень ст..49-2 КЗпП України, та, на думку представника позивача, є підставою для поновлення позивача на роботі, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, на посаду директора Луганської філії Концерну РРТ з 8 вересня 2015 року була призначена інша особа, призначення якої попередньо було погоджено з Уповноваженою особою управління, про що до матеріалів справи додано лист від 31 серпня 2015 року. Що стосується посади завідувача господарством Волинської філії Концерну РРТ, то, як зазначено в запереченнях відповідача, позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам цієї посади. Сама по собі, наявність у ОСОБА_7 вищої освіти та стажу роботи на посаді директора технічного, не дає підстав уважати, що за кваліфікаційними вимогами до посади завідувача господарством, позивач може бути призначений на цю посаду.

Враховуючи наведене, рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 грудня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 рудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: