РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017 року Провадження №2/425/30/17

Справа №425/3502/16-ц

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Москаленко В.В.

за участю секретаря- Окрошко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рубіжне Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу посилаючись на такі обставини.

01.08.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики ,за умовами якого він передав відповідачу в борг 138000 гривень, а відповідач зобовязався повернути борг до 31.12.2015 року шляхом щомісячного погашення. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надав йому розписку, в якій зазначено строк повного погашення боргу.

Оскільки до теперішнього часу відповідач борг не повернув, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 138000 гривень суми основного боргу, 57341,54 гривню інфляційних нарахувань за період з 01.10.2013 року по 30.06.2016 року, 6897,30 гривень- 3% річних за період з 01.10.2013 року по 30.06.2016 року, а також сплачений судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надавши наступні пояснення.

01.08.2013 р. позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 138000 грн.,про що останній видав розписку ,зобовязавшись повернути борг щомісячними платежами до 31.12.2015 р.Таким чином відповідач мусив віддавати грошові кошти,які він взяв в борг рівними частинами по 5111,11 грн.щомісячно.Відповідач підтвердив отримання грошових коштів і своє зобовязання повернути їх розпискою.

Розпискою від 01.08.2013 р. позивач зобов»язався перед відповідачем не предявляти претензій по боргу ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» перед ТОВ «Віадук» за поставленне дизельне пальне в разі повернення боргу в сумі 138000 грн. по розписці від 01.08.2013 року .

Представник позивача зазначив,що вказана розписка не породжує жодних правових наслідків,вона була написана позивачем,як фізичною особою, для спонукання відповідача в поверненні боргу.Крім того, позивач не порушив умов даної розписки оскільки претензій до ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» в судовому порядку не предявляв.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав заперечення, пояснив наступне.

01.01.2012 року між ТОВ «Віадук» та ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» був укладений договір купівлі-продажу №36, згідно якого ТОВ «Сєв-Транс-Логістік», засновником та керівником якого є відповідач придбало у підприємства ТОВ «Віадук», засновником якого є позивач , нафтопродукти. За даним договором його підприємство ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» не мало можливості проводити своєчасно розрахунки, оскільки на той час підприємства не працювали у звязку з проведенням на території міста Рубіжне Луганської області Антитерористичної операції. Розрахунок з позивачем він проводив готівковий та безготівковий, тому сталася плутанина в їх з позивачем взаєморозрахунках. З цієї причини вони з позивачем домовились ,що сума боргу за куплені нафтопродукти складає

138000 грн., яку він повинен був віддати позивачу за розпискою від 01.08.2013 року, а позивач у свою чергу, зобовязався не предявляти до нього претензій стосовно боргу за договором купівлі-продажу нафтопродуктів від 01.01.2012 року,укладеного між вищезазначеними підприємствами,про що надав розписку. Тому фактично позивач не передавав йому 138000 грн. у борг.

У 2014 році позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до його підприємства ТОВ « Сєв-Транс-Логістік» про стягнення боргу за договором купівлі-продажу нафтопродуктів №36 від 01.01.2012 року у сумі 284765,38 гривень .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року з його підприємства ТОВ « Сєв-Транс-Логістік» на користь підприємства позивача ТОВ «Віадук» стягнуто заборгованість за договором купівлі- продажу нафтопродуктів -284765,38 гривень, та судовий збір у розмірі 5695,31 гривень.

Отже, за його зобовязаннями по розписці від 01.08.2012 р. перед відповідачем Господарський суд Харківської області вже ухвалив рішення про стягнення з нього суми боргу,тому вважає вимоги позивача незаконними і просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила,що дії позивача є шахрайськими.Грошові кошти в сумі 138000 грн. позивач відповідачу фактично не передавав. Ця сумаце борг ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» перед ТОВ «Віадук» і вона вже стягнута з ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» на користь ТОВ «Віадук» рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року.Крім того ,представник відповідача наполягала на тому,що своєю розпискою від 01.08.2012 року ,позивач підтвердив,що борг 138000 грн.-це борг між підприємствами.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності,прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 01.08.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 138000 гривень строком до 31.12.2015 року та зобов»язався повернути їх в строк до 31.12.2015 р. щомісячними платежами( розписка-а.с.22).

Відповідно до розрахунку заборгованості , наданого позивачем до позову, сума основного боргу складає 138000 гривень; сума інфляційних нарахувань- 57341,54 гривень; 3% річних- 6897,30 гривень, а всього- 202238,84 гривень (розрахунок -а.с.12).

До теперішнього часу борг не повернутий.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного зако-нодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за

неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позико-давцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна-чених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічні положення викладені в постанові Верховного Суду України від

11 листопада 2015 року у цивільній справі № 6-1967/цс15.

Таким чином,суд не бере до уваги пояснення відповідача про те,що сума боргу йому не передавалась оскільки він власноручно ,що ним не оспорювалось в судовому засіданні, написав розписку про отримання ним в борг 138000 грн. та зобов»язався повернути їх .Цією розпискою відповідач посвідчив отримання ним вказаної грошової суми в борг.

Суд вважає необхідним зазначити ,що відповідач-позичальник мав право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позивача відповідно до положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України,але з 01.08.2012 року моменту написання ним розписки і по цей час він до суду з таким позовом не звертався ,що було встановлено в судовому засіданні.

Щодо пояснення свідка відповідача ОСОБА_3 про те,що розписки від 01.08.2012 року позивачем та відповідачем були написані в його присутності без передачі грошових коштів від позивача відповідачу ,на підтвердження боргу підприємства ТОВ « Сєв-Транс-Логістік» за пальне на увагу не заслуговують з наступних підстав.

П.п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або

заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…».

Крім того, в абз. 4 п. 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України зазначено : виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України і в п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Таким чином, допитаний під час розгляду справи свідок ОСОБА_3 з приводу укладання договору позики між сторонами та його умов - не може бути допустимим засобом доказування, з підстав наведених вище, а тому суд керуючись вимогами ст.ст.57, 59, 60, 212, 213 ЦПК України, повинен надати їм відповідну оцінку, яка полягає в тому, що суд не повинен брати покази свідків до уваги та не приймати їх, оскільки такий доказ є недопустимим і не може підтверджувати факт передачі грошових коштів при укладенні договору позики між сторонами.

Крім того , за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПКУ).

Суд також зазначає ,що пояснення відповідача про те,що рішенням Господарського суду від 24.11.2014 року вже фактично стягнуто з нього борг у розмірі 138000 грн не відповідає дійсності з наступних підстав.

Господарські суди України розглядають спори між юридичними особами і рішення Господарського суду Харківської області ухвалено щодо спору між юридичними особами - ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» та ТОВ «Віадук»щодо боргу за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 36 від 01 січня 2012 року.

Договор позики від 01.08.2013 року укладений між фізичними особами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Незважаючи на те,що ОСОБА_1 є одним із засновників ТОВ «Віадук» ,а

ОСОБА_2 є засновником та керівником ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» , суд не може ототожнити договір позики,укладений між ними як фізичними особами з договором , який укладений між підприємствами ,засновниками яких вони являються.

Зазначені договори є двома різними договорами-з різними сторонами,предметом,умовами і т.і.

Крім того,з розписки від 01.08.2013 року ,яка надана позивачем відповідачу виходить ,що позивач зобовязується не предявляти претензії до ТОВ ««Сєв-Транс-Логістік» по боргу за дизельне пальне за умовою повернення боргу по розписці від 01.08.2013 р. в сумі 138000 грн.,тобто вбачається ,що існує два борга-борг за дизельне топливо між підприємствами і борг між фізичними особами в сумі 138000 грн.

Суд не бере до уваги як доказ того,що сума 138000 грн.є боргом по підприємству , наданий відповідачем розрахунок боргів по підприємству ТОВ ««Сєв-Транс-Логістік» в якому фігурує сума 138669 грн. (а.с.48) оскільки невідомо хто його складав ,в ньому відсутні обов»язкові реквізити документу - дата, підписи, штамп,печатка та т.і.

Отже,суд вважає доведеним ,що відповідач дійсно взяв в борг у позивача

138000 грн., не повернув їх ,а тому вимоги про повернення боргу є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання гро-шового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуван-ням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав розрахунок боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних витрат (а.с.12),який перевірений судом і в судовому засіданні не оспорювався.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З урахуванням вищезазначених обставин ,суд вважає,що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу , процентів , інфляційних витрат є обгрунтованими та такими , що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати підлягають поділу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60,88, 209, 212 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1,і.н. НОМЕР_1,місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,і.н. ,місце проживання:Луганська область ,м.Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський,71-в/10 суму боргу в розмірі 138 000(сто тридцять вісім тисяч гривень )00 коп..,інфляційні втрати за період з 01.10.2013 р.по 30.06.2016 р. в сумі 57341(пятдесят сім тисяч триста сорок одна гривня )54 коп. та три проценти річних за період з 01.10.2013 року по 30.06.2016 р. в сумі 6897(шість тисяч вісімсот девяносто сім гривень ) 30 коп.,а всього стягнути 202 238(двісті дві тисячі двісті тридцять вісім гривень)84 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2020(дві тисячі двадцять гривень)23 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міській суд Луганської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Москаленко