Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон-К» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговельна мережа «Жираф», про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нежитлову будівлю, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон-К», в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ТОВ«Еталон-К» (далі - ТОВ «Еталок-К») звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило: визнати недійсним договір позики грошей, укладений 01 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_4; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя на суму 525 000, грн, укладений 09 червня 2010 року між позивачем та ОСОБА_5; визнати за позивачем право власності на нежитлову будівлю площею 1 090,30 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Вимоги за позовом обґрунтовувало тим, що ТОВ «Еталон-К», на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2008 року, є власником нежитлової будівлі площею 1 090,30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 У грудні 2015 року позивачу стало відомо про те, що власником вищевказаної нежитлової будівлі є ОСОБА_5, а також про те, що 01 грудня 2008 року між позивачем, від імені якого на підставі Статуту та протоколу № 4 зборів засновників від 26 червня 2008 року діяла директор ОСОБА_8, та ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір позики грошей, згідно з яким ОСОБА_4 повинен передати позивачу грошові кошти у сумі 525 000,00 грн строком до 01 червня 2009 року з умовою сплати щомісячних відсотків у розмірі 3,5 %.

На забезпечення виконання вказаного договору позики між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, згідно з яким ТОВ «Еталон-К» передало в іпотеку ОСОБА_4 нежитлову будівлю площею 1 090,30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

12 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно з яким ОСОБА_4 передав право вимоги за договором позики від 01 грудня 2008 року ОСОБА_5

09 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Еталон-К» було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким предмет іпотеки - нежитлова будівля площею 1 090,30 кв. м, розташована на АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5

Позивач зазначає, що при укладенні договору позики 01 грудня 2008 року ОСОБА_8 діяла від імені ТОВ «Еталон-К», як директор без достатніх на те повноважень, оскільки за п. 11.5 Статуту ТОВ «Еталон-К», зареєстрованого 27 червня 2008 року, директор не має права підписувати договори, сума яких перевищує 50 000 грн, що є підставою для визнання вказаного договору позики недійсним.

Крім того, при укладанні договору позики 01 грудня 2008 року ОСОБА_4 діяв як фізична особа, а не як підприємець, тому укладений договір не відповідає Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за нормами якого фінансові послуги можуть надаватися фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями, а можливість надання окремих фінансових послуг не фінансовими установами, надається лише юридичним особам.

Позивач вважає, що оскільки договір позики від 01 грудня 2008 року вчинений ОСОБА_8 з перевищенням повноважень та не був схвалений ТОВ «Еталон-К», тому він є недійсним, і як наслідок недійсним є договір іпотеки від 01 грудня 2008 року укладений на забезпечення виконання договору позики та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 червня 2010 року, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики грошей на суму 525 000 грн, укладений 01 грудня 2008 року між ТОВ «Еталон-К» та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2608.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя на суму 525 000 грн, укладений 09 червня 2010 року між ТОВ «Еталон-К» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., реєстровий № 827.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Еталон-К», в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01 грудня 2008 року між ТОВ «ЕТАЛОН-К», від імені якого на підставі Статуту ТОВ «Еталон-К», протоколу № 4 зборів засновників ТОВ «ЕТАЛОН-К» від 26 червня 2008 року, діяла директор ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей, згідно з яким ОСОБА_4 передав у власність ТОВ «Еталон-К» грошові кошти в розмірі 525 000,00 грн, що виходячи з встановленого сторонами курсу складає 70 000 доларів США, строком до 01 червня 2009 року. Таку ж саму суму з урахуванням 3,5 відсотків щомісячних позичальник зобов'язується передати позикодавцеві до 01 червня 2009 року.

З договору позики вбачається, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 були перевірені повноваження представника ТОВ «Еталон-К».

На забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення грошей, за договором позики від 01 грудня 2008 року, між ОСОБА_4 та ТОВ «Еталон-К», від імені якої діяла директор ОСОБА_8, укладено договір іпотеки від 01 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, згідно з яким ТОВ «Еталон-К» передало в іпотеку ОСОБА_4 наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю виробничо-складського приміщення літ. «А-1», загальною площею 1 090, 30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до умов договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекодавцем цим договором, вони не будуть виконані. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобов'язання.

12 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 01 грудня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняла на себе право вимоги і стала кредитором за договором позики грошей укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Еталон-К».

З договору про відступлення права вимоги вбачається, що станом на 12 квітня 2010 року зобов'язання щодо повернення боргу ТОВ «Еталон-К» позикодавцю ОСОБА_4 не виконане.

19 квітня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 на адресу ТОВ «Еталон-К» направлено заяву представника ОСОБА_4- ОСОБА_12 про укладання 12 квітня 2010 року договору про відступлення права вимоги за договором позики від 01 грудня 2008 року.

09 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Еталон-К», в особі директора ОСОБА_13, який діє на підставі Статуту (нова редакція), зареєстрованого Виконавчим комітетом Харківської міської ради 27 червня 2008 року, номер запису 04011396, та Протоколу № 8 загальних зборів засновників ТОВ «Еталон-К» від 16 січня 2009 року, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., зареєстровано в реєстрі за № 827 , згідно з яким ТОВ «Еталон-К» передає, а ОСОБА_5 приймає у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належну іпотекодавцю на праві приватної власності нежитлову будівлю виробничо-складського приміщення літ. «А-1», загальною площею 1090,30 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

11 грудня 2015 року право власності на вищевказану нежитлову будівлю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя 09 червня 2010 року.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням статті 98 ЦК України та з огляду на приписи статей 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що з протоколу № 7 загальних зборів засновників ТОВ «Еталон-К» від 25 листопада 2008 року вбачається, що зборами учасників ухвалено рішення укласти договір займу та договір іпотеки нерухомого майна - нежитлової будівлі виробничо-складського приміщення літ. «А-1», загальною площею 1 090, 3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та надати директору ТОВ «Еталон-К» ОСОБА_8 повноваження щодо підписання договору займу та договору іпотеки нерухомого майна - нежитлової будівлі виробничо-складського приміщення літ. «А-1», загальною площею 1 090,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1

Згідно пункту 7 оспорюваного договору позики від 01 грудня 2008 року вбачається, що сторони у присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати цей правочин; вони не визнані недієздатними; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти текс цього договору.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що при укладанні оспорюваних договорів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяли недобросовісно або нерозумно, а також оспорювані договори вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, доказів того, що участь відповідачів при укладанні спірних договорів була формальною та спрямована на протиправне позбавлення ТОВ «Еталон-К» нерухомого майна матеріали справи не містять.

Крім того, відсутність посилань у договорі позики від 01 грудня 2008 року на протокол № 7 загальних зборів засновників товариства, не є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 241 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки досліджених судом доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон-К», в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко