Справа № 212/5516/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Дехта Р.В., за участю секретаря Більченко Ю.О., за відсутності сторін по справі, розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «дельта банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

16 вересня 2016 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта банк» із позовом про визнання кредитного договору недійсним у зв'язку з порушенням прав споживача.

В обґрунтування позову зазначено, що 23.01.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним Товариством «Дельта банк» (надалі - Відповідач) було підписано: Анкету позичальника на кредитний ліміт на суму 20 000 гривень.

Позивач вважає що при підписанні вказаних документів були порушені його права як споживача, що в подальшому призвело до недійсності договору споживчого кредиту виходячи з наступного:

Вищезазначені документи було укладено з застосуванням положень Розділу 7 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» (надалі - Правила), які неможливо розглядати як норму закону для укладання кредитних правовідносин. А отже розглядати Правила у аспекті джерела, на основі якого формувались Заява, Тарифи та Умови (про що прямо зазначено на бланках документів) є порушенням з боку Відповідача, оскільки вони не були складені на підставі цивільного законодавства.

З огляду на це та якщо, навіть й зробити таке припущення, що документі, які було укладено між Позивачем та Відповідачем є договором про надання споживчого кредиту та додатками до нього, то вважаю, що в діях Відповідача були допущені грубі порушення законодавства з наступних підстав та фактичних обставин:

Відповідно до 1.4. вказаного договору «Кредитування Рахунку в межах Кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених Сторонами у цьому Договорі, та не потребує підписання додаткових угод.»

Більш того в анкеті позичальника зазначено строк дії кредитної картки який співпадає з строком дії договору № 006-26522-230114 та дорівнює 12 місяців.

Відповідно до п.5.8. Правил здійснення операцій за користування рахунками відкритими фізичними особами: «Термін повного погашення заборгованості до 13-го числа (включно) місяця, що слідує за місяцем закінчення строку дії картки».

З огляду на те, що строк дії картки закінчився 23.01.2015 року, а інших к карток позивач не одержував, а отже не продовжував вказаний договір, вважає, що вказаний договір було розірвано 23.01.2015 року, а отже нарахування відсотків, комісій та пені за користування кредитом за період з 23.01.2015 року по сьогоднішній день незаконнім та не обґрунтованим.

Також банк не видав позивачу як споживачу графік погашення кредиту, у зв'язку з чим не відомо які суми на які рахунки зараховувалися, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на попи д банку.

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору, «Держатель зобов'язаний здійснювати оплату вартості послуг, які надаються Банком при здійсненні розрахункове-касового обслуговування Рахунку, в розмірі, в строки, та в порядку , визначені Правилами та тарифами, але беручи до уваги те, що зазначені в пункті Правила не надавалися позивачу для ознайомлення підчас укладання договору, а лише в усній формі представник банку зазначив позивачу що ці правила розташовані на сайті банку в електронному вигляді. У зв'язку з тим, що ці правила існують лише в електронному вигляді на сайті банку, а тому в будь який час можуть бути змінені в односторонньому порядку Банком.

З огляду на наведене можна зробити правильний висновок про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договорів поруки, оскільки ці д зговори є похідними від головного.

Аналогічна правова позиція наведена в Ухвалі від 22.10.2014 року винесеній Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі за № 6-26251 сі 14. Копія вказаної Ухвали додається.

В зазначених вище документах зазначено, що складовою та невід'ємною частиною кредитного договору є Тарифи.

Слід зауважити, що Тарифи викладено в вигляді таблиці з якої не можливо встановити яким саме чином вчинялися розрахунки та на підставі яких формул та норм встановлювались відсотки. Таким чином Тарифи є економічно необґрунтованими та незрозумілими.

Окрім цього зазначену Анкету не було підписано ні бухгалтером було підписано представником банку (кредитним інспектором), який не міг роз'яснити позивачу всі умови надання кредиту та надати необхідні роз'яснення, ані з боку економічного обґрунтування розрахунків, ані з юридичної точки зору, що порушує права позивача, як споживача, оскільки при підписанні заяви позивач не міг бути проінформований і належним чином та усвідомлювати всі положення підписаних документів.

Оскільки ані інформації, ані роз'яснень у повному обсязі представником Банку позивачу надано не було, не могло бути надано та у зв'язку з відсутністю у позивача спеціальних знань я не міг усвідомлювати та розуміти що саме мною було підписано.

З огляду на це вбачається в діях Відповідача ознаки зловживання правом та введення позивача в оману, що порушує мої права, як споживача.

Виходячи зі змісту п.1 Заяви ,позивач, на думку Відповідача, приєдналась до Правил, що розміщені на офіційному сайті Відповідача, однак електронної адреси в мереж Інтернет зазначено не було, а отже й можливості ознайомитись з ними на момент підписання Заяви позивач не мала.Окрім цього Правила можуть змінюватись у будь-який момент в односторонньому порядку та лише з ініціативи банку.

Правила та Тарифи разом із Заявою складають Пропозицію на підставі якої, на думку Відповідача, позивач взяв на себе зобов'язання виконувати умови та правила, для подальшого укладання зі мною договору на невизначений строк дії в рамках якого буде здійснюватися кредитування, але вказаний договір так і не було зі мною укладено.

В судове засідання, що було призначено на 21.02.2017 року позивачка ОСОБА_1 не з'явилась, її представник - ОСОБА_2 надала письмове клопотання про розгляд справи без ії участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В попередньому в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що отримала від банку банківську кредитну картку, підписувала в банку документа, а кредитну карту відала своїй колишній невістці, з якою на даний час не спілкується.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання, що було призначено на 21.02.2017 року не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В попередньому судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував.

Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі/

В судовому засіданні під час розгляду справи, дослідивши матеріали справи, правові позиції сторін по справі що виражені у письмовій формі суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання кредитного договору недійсним з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Заяви №006-26522-230114 від 23 січня 2014 року, анкети позичальника від 23 січня 2014 року, заяви про відкриття поточного рахунку від 23 січня 2014 року та Умов надання кредитної картки «Тарифний пакет «Кредитна картка №1 для пенсіонерів», позивач ОСОБА_1 приєдналась до уклала Договір з ПАТ «Дельта Банк» на умовах відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк», що затверджено Рішенням Ради Директорів ПАТ «Дельта банк», протокол №14 від 20 березня 2013 року зі змінами та доповненнями , відповідно до протоколів №65 від 16 жовтня 2013 року та протоколу №87 від 25 грудня 2013 року.

В судовому засідання судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на питання суду пояснила, що отримувала кредитну картку в ПАТ «Дельта Банк», підписувала документи та кредитну картку віддала колишній невістці.

Відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачена свобода договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦПК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 3 ч. 1статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно дост.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно ч.1ст. 215 ЦК України- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч.1ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1, 3ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст.215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Верховним Судом України в Постанові від 12 вересня 2012 року по справі № 6-80цс12, що опубліковано на офіційному веб-сайті Верховного Суду України встановлено наступну правову позицію, що за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, де розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю.

При посиланні на недійсність кредитного договору, позивач доказів на підтвердження зазначеного, суду не надав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд враховує, що сторони вказаного правочину - кредитного договору, а саме ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_4 підписали спірний договір, тобто волевиявлення цих учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, то застосовувати ч.3 ст.203 ЦК України до цих правовідносин не має правових підстав.

До того ж слід звернути увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, як видно із матеріалів справи ОСОБА_1 у встановленому порядку починаючи з моменту укладення спірного Кредитного договору, тобто з 23.01.2014 року до моменту звернення до суду із позовом не відмовлялася від виконання умов кредитних договорів та не інформувала відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Отже, посилання позивача у позовній заяві на те, що Кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на зазначене, суд враховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність ПАТ «Дельта банк» при укладенні кредитного договору від 23 січня 2014 року, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому договору кредиту недійсними.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218, 367 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про визнання недійсним договору про надання кредиту в розмірі 20000 гривень, який укладено 31 січня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Судове рішення прийнято без присутності сторін по справі.

Суддя: Р. В. Дехта