ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/295/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леонтьєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: житлово-будівельний кооператив «Ромашка - 3», Департамет державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недісним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ЖБК «Ромашка - 3», Департамет державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недісним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності. Мотивуючи тим, що нею та ОСОБА_3 як подружжям за спільні кошти у 1995 році було набуто майно - квартиру АДРЕСА_1, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено. Відповідач без її згоди та у порішення її майнових прав на квартиру у вересні 2015 року отримав на своє ім»я свідоцтво про право власності на це майно, а в жовтні 2015 року подарував її ОСОБА_4 Вважаючи, що свідоцтво про право власності було видано без урахування права на її частку в цьому майні (1/2), має бути визнано недійсним й, враховуючи набуття права власності ОСОБА_3 на все майно без урахування її частки, та вчинення ним правочину щодо його відчудження, вважає такий договір недійсним із застосування наслідків скасування державної реєстрації права власності на майно за вказаним правочином, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_6, діючий на підставі угоди про надання правової допомоги від 18 травня 2016 року (а.с.143), позовні вимоги підтрмали з тих же підстав та просили їх задовольнити в редакції уточнених позовних вимог від 14 листопада 2016 року (а.с. 199-203).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, діюча на підставі угоди про надання правової допомоги від 23 червня 2015 року (а.с.54), позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимоги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7, діюча на підставі угоди про надання правової допомоги від 30 жовтня 2015 року (а.с.53), позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимоги. Вважаючи ОСОБА_3 єдиним власником спірної квартири, її відчудження (дарування) вважає законним.

Представник третьої особи в особі Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Денисенко Ю.О., діючий на підставі довіреності від 05 січня 2017 року (а.с. 241), позовні вимоги не визнав, поклався на висновки суду при вирішенні спору. Вказав про те, що державним реєстратором дотримані всі вимоги закону щодо реєстрації права власності на спірну квартиру.

Треті особи: житлово-будівельний кооператив «Ромашка - 3», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. в судове засідання повторно не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Звернулись до суду із заявою про розгляд справи за відсутності їх представника.

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за їх відсутності, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши витребувані матеріали реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на нерухоме майно та його відчуження, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є колишнім подружжям; в шлюбі перебували з 13 грудня 1991 року, зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у м. Києів, актовий запис № 2046 (а.с. 10), який розірвано 08 травня 2003 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с.12).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

З метою придбання житла (квартири) ОСОБА_3 став членом ЖБК «Ромашка-3» на підставі рішення загальних зборів затвердженого рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 237 від 24 липня 1995 року (а.с. 256).

Так, 23 серпня 1995 року ОСОБА_3 як члену житлово-будівельного кооперативу «Ромашка-3» виконавчим комітетом київської міської ради народних депутатів на сім»ю із трьох осіб: ОСОБА_3 (він), ОСОБА_2 (його дружина), ОСОБА_9 (його син) видано ордер № 105763 на право зайняття житлового приміщення - квартири, яка складається із трьох кімнат житловою площею 42, 53 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. (ч.1 ст. 15 Закону Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-XII, який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України").

Проте як встановлено в ході розгляду справи повна вартість квартири АДРЕСА_1 на момент завершення будівництва становила 900906000 карбованців (9009 грн. 06 коп.), яка станом на 12 травня 1995 року ОСОБА_3 слачена в сумі 56200000 карбованців (5625 грн. 00 коп), доплата балансової вартості в сумі 338406000 карбованців (3384 грн. 06 коп.) сплачена ОСОБА_3 07 липня 2015 року, що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу «Ромашка-3» та платіжною квитанцією про сплату коштів (а.с.205, 242).

Свідоцто про право власності на квартиру ОСОБА_3 отримано ним на своє ім"я після сплати повного членського внеску (07 липня 2015 року), а саме 16 вересня 2015 року виданого Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі рішення про державну реєстрацію прав, що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаним свідоцтвом та рішенням державного реєстратора (а.с.101, 263, 275).

Як вбачається із відомостей державного реєстратора речових прав на нерухоме майно (а.с.101) квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності одноособово на ОСОБА_3 (а.с.275).

Відтак вважати, що квартира була набути подружжям в період шлюбу немає, оскільки лише частка її балансової вартості станом на 12 травня 1995 року ОСОБА_3 як членом кооперативу слачена в сумі 56200000 карбованців (5625 грн. 00 коп.), решта коштів - доплата балансової вартості в сумі 338406000 карбованців (3384 грн. 06 коп.) була сплачена ОСОБА_3 07 липня 2015 року після розірвання шлюбу (а.с.169), тобто поза шлюбом, тому вважається набутою ОСОБА_3 одноособово поза шлюбом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов»язковій державній реєстрації.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч.4 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 2004 року).

Будь-які докази, які вказували б на те, що позивачка приймала участь у придбанні (будівництві) спірої квартири, матеріали справи не містять. Факт відсутності вказаних доказів нею не спростовується. При цьому обгрутовує свою позицію тим, що майно, набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу на засадах рівності часток майна, незалежно від того, що один із подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), й оскільки вона з поважних причини офіційно не працювала (займалась веденням домашнього господарства, решта - часткові підробітки), майно є спільним сумісним.

Проте, з такою позицією погодитися не можна, виходячи із встановлених спірних правовідносин, норм закону та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у ряді постанов з аналогічних правовідносин.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час будівництва квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Щодо посилання позивача на положення КпШС України суд роз"яснює, що пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

При цьому шлюб між сторонами розірвано 08 травня 2003 року (а.с.12) й станом на 07 травня 2003 року квартира не була набута (придбана).

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3).

У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

07 липня 2015 року ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу) сплативши повну вартість квартири шляхом доплати балансової вартості в сумі 338406000 карбованців (3384 грн. 06 коп.) 20 серпня 2015 року зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім»я, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14), й отримав свідоцтво про право власності на спірну вкартиру від 16 вересня 2015 року.

Оскільки судом встановлено, що кошти в придбанні квартири відповідачем були сплачені частково в шлюбі, решта - поза шлюбом, й лише за його власні кошти, що підтверджується платіжними квитанціями та довідкою ЖБК «Ромашка-3», й не спростовується відсутністю належних на допустимих доказів позивача про її участь в придбанні частки майна в шлюбі, правових підстав визнання майна (квартири) спільною сумісною власністю подружжя та його поділ немає, відповідно немає правових підстав й для визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недісним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, оскільки ОСОБА_3 як законний власник спірного майна вправі розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

Так, 20 серпня 2015 року ОСОБА_3, зареєструвавши право власності на спірну квартиру, а 16 вересня 2015 року отримавши свідоцтво про право власності на неї, 28 жовтня 2015 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., відчужив її ОСОБА_4 в якості дару (а.с.11).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном (ст. 316 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Й це право є беззаперечним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст. 328 ЦК України, 2004 року).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

За таких підстав позов уцілому є необгрутованим й задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, ч.1, 2 ст. 328, ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч.4 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 2004 року, керуючись ст. ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 83, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294, ч.1 ст. 3607 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: житлово-будівельний кооператив «Ромашка - 3», Департамет державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недісним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Коренюк А.М.