Провадження № 22-ц/783/391/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Шумської Н.Л.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю:позивача ОСОБА_2,його представника -

ОСОБА_3,представників відповідача управління освіти

департаменту гуманітарної політики ЛМР: Шевченко М.І.,

Коруди Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Слічної Галини Миколаївни про скасування наказу про відсторонення від роботи, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами, які були об'єднані в одне провадження (а.с.1, 51, 53-54 т.1), про скасування наказу управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №208-к від 07.11.2012 року про відсторонення його від роботи на посаді директора спеціалізованої середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №93 м.Львова з поглибленим вивченням англійської мови (далі-ССЗШ №93), зобов'язання управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та начальника управління Слічної Г.М. допустити його до виконання обов'язків на цій посаді та виплатити втрачений заробіток за час незаконного відсторонення, про скасування наказу управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №3-к від 23.01.2015 року про звільнення його із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1999 року працював на посаді директора ССЗШ №93 м.Львова, однак, постановою слідчого прокуратури від 31.10.2012 року його було відсторонено від посади, крім того, відсторонення від посади відбулося й на підставі оспорюваного ним наказу управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №208-к від 07.11.2012 року. Вважає, що вказаний наказ винесено відповідачем незаконно, оскільки встановлених статтею 46 КЗпП України підстав для відсторонення його від роботи власником або уповноваженим органом не було. Зазначає, що вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.11.2014 року було скасовано постанову слідчого від 31.10.2012 року про відсторонення його від посади, однак, відповідач не допустив його до роботи, а в подальшому, оспорюваним наказом №3-к від 23.01.2015 року незаконно звільнив з посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тій обставині, що після скасування вироком суду постанови слідчого про відсторонення від посади, відповідачі незаконно не допускали його до виконання трудових обов'язків на займаній посаді директора школи. Крім того, звертає увагу, що вчинення ним описаного у вироку суду злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, не може розцінюватись як вчинення ним аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, оскільки судом не було проаналізовано складу кримінально-караних діянь, за вчинення яких його було визнано винним, а саме, за не виставлення рахунків орендарю приміщень школи за комунальні послуги. Крім того, на думку апелянта, слід було врахувати ту обставину, що про вчинені ним діяння відповідачеві було відомо ще у 2012 році, а звільнено його з роботи у 2015 році. Апелянт зазначає, що судом не надано жодної правової оцінки його доводам в частині розуміння законодавцем поняття моралі, а саме, що відповідно до Закону України «Про захист суспільної моралі», суспільна мораль - це система етичних норм, правил поведінки, що склались у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість, справедливість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що до звільнення позивач ОСОБА_2 обіймав посаду директора ССЗШ №93 м. Львова.

Постановою старшого слідчого прокуратури м. Львова від 31.10.2012 року (а.с. 2-3 т. 1) обвинуваченого ОСОБА_2 відсторонено від посади директора ССЗШ №93 м. Львова і направлено постанову для виконання начальнику управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

На підставі цієї постанови управлінням освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради видано наказ №208-к від 07.11.2012 року, яким ОСОБА_2 з 09.11.2012 року відсторонено (на час проведення досудового слідства та розгляду справи судом і прийняття остаточного рішення судовою інстанцією у кримінальній справі) від посади директора ССЗШ №93 м. Львова (а.с. 4 т. 1).

За період відсторонення позивача від роботи на займаній посаді заробітна плата йому не нараховувалась.

Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.11.2014 року, який набрав законної сили 24.11.2014 року (а.с.5-9 т.1) ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.364 КК України (умисне в інтересах третіх осіб використання свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи (зловживання службовим становищем)) та призначено покарання у виді одного року обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, в закладах освіти строком на один рік та штрафу в розмірі чотири тисячі двісті п'ятдесят гривень.

На підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_2 звільнено від відбування призначених судом покарань.

Цим вироком суду скасовано відсторонення ОСОБА_2 від посади директора ССЗШ №93 м.Львова, застосоване до нього постановою старшого слідчого прокуратури м.Львова від 31.10.2012 року.

Вирок суду надійшов до управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 20.01.2015 року (вх.№2601/62 від 20.01.2015 року).

Відповідно до ч.1 ст.54 Закону України «Про освіту», ч.1 ст.24 Закону України «Про середню загальну освіту», з урахуванням вироку Сихівського районного суду м.Львова від 07.11.2014 року, рішення зборів батьківських комітетів ССЗШ №93 від 03.12.2014 року, рішення зборів трудового колективу ССЗШ №93 від 04.12.2014 року, клопотання батьківських комітетів ССЗШ №93 від 03.12.2014 року, звернення профспілкового колективу ССЗШ №93 від 05.12.2014 року, протоколу відкритого розгляду звернення батьківських комітетів ССЗШ №93 та трудового колективу ССЗШ №93 від 22.01.2015 року, наказом управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №3-к від 23.01.2015 року (а.с.96 т.1) ОСОБА_2 звільнено з займаної посади директора ССЗШ №93 м.Львова на підставі п.3 ч.1. ст.41 КЗпП України за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Зі змісту оспорюваного позивачем наказу встановлено, що звільнення позивача на цій підставі відповідач обґрунтовував тим, що позивач, вчинивши під час перебування на займаній посаді директора школи умисні злочинні дії з використанням свого службового становища в супереч інтересам служби, що спричинило істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи ССЗШ №93, тим самим порушив норми суспільної моралі, притаманні нашому суспільству, трудовому колективу та батькам і учням навчального закладу, що суперечить змісту трудової функції працівника і дискредитує його виховні функції та службові повноваження, що є не сумісним із продовженням роботи на займаній посаді, оскільки особистий приклад педагогічного працівника, його авторитет та високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні педагогічного впливу на учнів, а позивач в силу своїх повноважень є учасником навчально-виховного процесу.

Законом України «Про освіту» визначено, що метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, розвиток її талантів, розумових і фізичних здібностей, виховання високих моральних якостей, формування громадян, здатних до свідомого суспільного вибору, збагачення на цій основі інтелектуального, творчого, культурного потенціалу народу, підвищення освітнього рівня народу, забезпечення народного господарства кваліфікованими фахівцями.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про середню загальну освіту», загальна середня освіта спрямована на забезпечення всебічного розвитку особистості шляхом навчання та виховання, які грунтуються на загальнолюдських цінностях та принципах науковості, полікультурності, світського характеру освіти, системності, інтегративності, єдності навчання і виховання, на засадах гуманізму, демократії, громадянської свідомості, взаємоповаги між націями і народами в інтересах людини, родини, суспільства, держави.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що завданням загальної середньої освіти є, зокрема, виховання в учнів (вихованців) поваги до Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, почуття власної гідності, відповідальності перед законом за свої дії, свідомого ставлення до обов'язків людини і громадянина.

Відповідно до ст.54 Закону України «Про освіту», ст.24 Закону України «Про середню загальну освіту», педагогічним працівником повинна бути, зокрема, особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи.

Пунктом 2.1 посадової інструкції директора ССЗШ №93 ОСОБА_2 передбачено, зокрема, що до його посадових обов'язків належить організація освітньої (навчально-виховної) роботи навчального закладу та реалізація державної освітньої політики.

Отже, з аналізу наведених вище норм закону слід дійти висновку про те, що вчинення педагогічним працівником - директором школи, який здійснює навчально-виховні функції, умисного кримінально-караного діяння з використанням свого службового становища суперечить усталеним принципам моральності в громадянському суспільстві та основним завданням освіти в державі - виховання учнів в дусі відповідальності перед законом за свої дії, свідомого ставлення до обов'язків людини і громадянина, реалізацію якої в силу наданих повноважень було покладено на позивача, як на керівника названого освітнього закладу, а тому колегія суддів вважає, що у відповідача були законні та достатньо обґрунтовані підстави для звільнення позивача відповідно до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Безпідставними є також доводи апелянта про незаконність відсторонення його від роботи на займаній посаді, оскільки відповідно до ст.46 КЗпП України, відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається і в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи те, що оспорюваний позивачем наказ управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 07.11.2012 року №208-к про відсторонення позивача від роботи було видано на виконання рішення органу досудового слідства, прийнятого в порядку кримінального процесуального закону, - правових підстав для висновку про незаконність дій відповідача щодо відсторонення позивача на час проведення досудового слідства та розгляду справи судом, немає.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача додатково послалась на порушення відповідачем при звільненні позивача вимог ст.43 КЗпП України, з тих підстав, що розірвання трудового договору з позивачем було проведено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації школи.

Однак, таке твердження сторони позивача є теж безпідставним, оскільки на момент звільнення ОСОБА_2, згідно поданої ним у грудні 2012 року заяви про вихід з профспілки, не був членом Сихівської районної організації профспілки працівників освіти та науки України, що в повній мірі відповідає Положенню про первинну профспілкову організацію ССЗШ №93 м.Львова, затвердженого Сихівською районною організацією профспілок працівників освіти та науки України, щодо вступу у профспілку та виходу із неї на добровільній основі в індивідуальному порядку на підставі особистої заяви, поданої до первинної профспілкової організації (а.с.119, 120, 154 т.2).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.43-1 КЗпП України, у випадку звільнення керівника підприємства, установи, організації розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Шумська Н.Л.