Номер провадження: 22-ц/785/49/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М..

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеського регіонального управління» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_5 Акціонерне Товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Банк) звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 10к-257 від 29.03.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 15000 грн..

У якості забезпечення повернення кредиту був укладений договір поруки з ОСОБА_4.

У порушення вимог кредитного договору, відповідачі належним чином не виконують свої зобовязання , в звязку з чим, станом на 08.06.2015 року, виникла заборгованість по кредиту у розмірі 106050,25 грн..

В звязку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобовязань за вказаним кредитним договором, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів всю суму заборгованості за кредитним договором та витрати на сплату судового збору у розмірі 1060,51грн..

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 суму боргу за кредитним договором у розмірі 106050,25 грн., з яких: 6233,5 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 17925 грн. - прострочена заборгованість по щомісячній комісії; 81891,75грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та комісії, на користь Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське Регіональне Управління» Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське Регіональне Управління» Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у сумі 530,25 грн..

Стягнуто з ОСОБА_4, на користь Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське Регіональне Управління» Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у сумі 530,25грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеського регіонального управління», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконують взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором поруки, не сплачують заборгованість за кредитом, відсотками та пенею, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 106050,25 грн..

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 29 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 15000 грн., строком до 29.03.2010 року, зі сплатою відсотків відповідно до договору. (а.с.5-9).

В забезпечення виконання умов кредитного договору 29.03.2007 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, відповідно до якого остання взяла на себе зобовязання перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором (а.с.10-11).

У звязку з невиконанням умов кредитного договору Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу та стягнення суми боргу за кредитним договором.

28.03.2010 року Приморським районним судом м. Одеси заяву про видачу судового наказу було задоволено.

Але, 20.04.2015 року судовий наказ від 28.03.2010 року був скасований, та було розяснено Банку про право звернення до суду з тією ж самою вимогою в порядку позовного провадження.

07.07.2015 року Банк звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.2-3).

Оскільки відповідачі взяті на себе зобовязання не виконують, то станом на 08.06.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 106050,25 грн., яка складається з:

-6233,5 грн. прострочена заборгованість по основному боргу кредиту;

-17925 грн. прострочена заборгованість по щомісячній комісії;

-81891,75 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та комісії.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до умов кредитного договору до обовязків відповідача (позичальника) було покладено точно в строки, обумовлені в кредитному договорі, повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобовязання за кредитним договором. У разі порушення умов договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, сплатити штрафні санкції та інші належні до сплати платежі тощо.

Проте ОСОБА_3, у порушення умов кредитного договору, своєчасно і в повному обсязі не погашав кредит, та не сплачував відсотки за користування коштами.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України при порушенні боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобовязання, а також відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником.

Причини невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобовязань по даному договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідачка ОСОБА_4 підписала договір поруки добровільно, що свідчить про те, що всі умови договору поруки сторонами визначено як обовязковими для виконання, та ніяких заперечень щодо них відповідачем не висловлювалось.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідачів на пропуск позивачем строку давності для звернення до суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, у тому числі і шляхом проведення стягнення в порядку наказного провадження, що передбачено розділом II ЦПК України.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Таким чином, перебіг позовної давності був перерваний 26.05.2010 року поданням АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заяви про видачу судового наказу та почався заново 07.07.2015 року - після скасування судового наказу.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи відповідача щодо пропуску Банком шести місяців від дня настання строку вимоги по основному зобовязанню, а також сплив позовної давності взагалі, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові є такими, що не відповідають дійсним обставинам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що останній платіж був здійснений 05.12.2008 року, а з 10.01.2009 року зявилась заборгованість за кредитним договором, та зазначена обставина була визнана представником позивача.

Але з розрахунку вбачається, що 05.12.2008 року була остання сплата за основним боргом, а по нарахованій комісії остання сплата була 11.04.2013 року (а.с.12-13), тому посилання на пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговує на увагу.

Посилання відповідача на те, що у представників Банку не було повноважень на звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, та усі повноваження представників Банку за довіреностями припинились, суд першої інстанції правильно на прийняв до уваги з наступних підстав.

Так, дійсно 17.09.2015 року було прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит», але з матеріалів справи вбачається, що з зазначеним позовом Банк звернувся до суду 07.07.2015 року, тому посилання відповідача на відсутність повноважень у представника Банку не заслуговує на увагу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не перевірив правильності та періоду нарахування заборгованості за кредитним договором, але колегія суддів зауважує, що своїх розрахунків відповідачі суду першої інстанції не надали, та такого розрахунку не було й додано до апеляційної скарги.

Крім того, ні відповідачі, ні їх представники до суду апеляційної інстанції не зявились, на підтвердження своїх вимог жодного належного та допустимого доказу не надали.

Та, як вбачається з розрахунків, наданих Банком, пеня нарахована лише за рік, який передував зверненню до суду.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв заперечення відповідачів на порушення Банком ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, застосування зазначеного Закону можливо у разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеського регіонального управління», оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_2