УХВАЛА

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 553 грн 10 коп., зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строк повернення до 20 листопада 2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-банк» укладено договір поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань по кредитному договору, станом на 24 жовтня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 42 825 грн 55 коп.

З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 825 грн 55 коп.; стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 10 тис. грн; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якої погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не мав права укладати кредитний договір, оскільки ОСОБА_3 є інвалідом II групи та його батько - ОСОБА_4, є його опікуном на підставі рішення виконавчого комітету Вільненської сільської ради народних депутатів Макарівського району Київської області від 15 березня 1984 року. Отже, такий договір є нікчемним.

З таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 20 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 553 грн 10 коп., зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 20 листопада 2007 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ Акцент-Банк» було укладено договір поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 24 жовтня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 42 825 грн 55 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 553 грн 12 коп.; заборгованості за процентами у розмірі 17 023 грн 57 коп. та пені у розмірі 21 248 грн 86 коп.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дійшовши висновку про те, що відповідач не мав права укладати кредитний договір, суд посилався на те, що ОСОБА_3 є інвалідом II групи, а його батько - ОСОБА_4 - є його опікуном на підставі рішення виконавчого комітету Вільненської сільської ради народних депутатів Макарівського району Київської області від 15 березня 1984 року.

Суд як першої, так і апеляційної інстанції не звернули уваги на те, що у матеріалах справи відсутнє рішення суду про визнання ОСОБА_3 недієздатним (ч. 1 ст. 40 ЦК України).

При цьому, суди не звернули уваги на те, що договір укладався за взаємною згодою та вільним волевиявленням сторін, підписуючи його, відповідач погодився з умовами договору, правочин недійсним у судовому порядку не визнавався, а тому діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Вказаний правочин є чинним.

Крім того, суди вказали, що кредитний договір є нікчемним. Проте, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, суду слід визначитись, яким законом встановлена нікчемність цього договору.

Таким чином, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, у порушення п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, суд не визначився зі складом осіб, які мають брати участь у справі. Установивши, що опікуном ОСОБА_3 є ОСОБА_4, в установленому ЦПК України порядку не залучив останнього до участі у справі.

Також при розгляді цієї справи суди не звернули уваги на таке.

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-2974цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки можливості розгляду спору між ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-банк» в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта