Номер провадження 2/570/328/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі судового засідання Птюшинська І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.П.Могили, 24) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2006 році в компанії "БНН" в м. Рівне він придбав легковий автомобіль "Тоуоtа Ніluх", 2006 року випуску, та оформив його реєстрацію у ВРЕР ДАІ м. Рівне ВДАІ УМВС України в Рівненській області з державним номерним знаком ВК7001АС. У 2010 році він отримав інформацію про нібито наявність судового рішення про стягнення з позивача боргу на користь певної фізичної особи у сумі 20 тисяч доларів США. Хоча про такий борг позивачеві відомо не було, однак, з метою уникнення можливого звернення стягнення з боку позивача на рухоме майно він оформив право власності на вказаний автомобіль на дочку - ОСОБА_2, яка на той момент була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. Передача права власності відбулася 01.09.2010 р. через оформлення довідки-рахунка КІМ-171882, за позивачем збереглося право керування автомобілем. Водночас, дана угода була фіктивною, реального правочину купівлі-продажу не відбулося, оскільки жодних грошей від своєї дочки позивач насправді не отримував. А транспортний засіб, відповідно, ніколи їй не передавав. Позивач продовжував користуватися автомобілем, продовжував утримувати його, на підтвердження чого додає чеки на запчастини. Крім того ОСОБА_2, вказуючи цей автомобіль у майновій декларації державного службовця зазначала, що він перебуває у користуванні позивача. Покликається на положення п. 1 та п.2 ч.2 ст.16, п.3 і п.5 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України і зазначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права на визнання правочину недійсним. Для чинності правочину є волевиявлення учасника правочину, що має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За наведеного просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним фіктивний усний договір про передачу права власності на автомобіль "Toyota Hilux" 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний ВК7001АС, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01.09.2010 р.; визнати за позивачем право власності на зазначений легковий автомобіль.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище.

Відповідачка повторно не зявилася в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі.

Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак суд не може постановити рішення про задоволення/відмову в задоволенні позову на підставі тільки тих усних пояснень, що були надані позивачем.

Адже, окрім тексту позовної заяви на двох аркушах, позивач подав суду лише копію свого паспорта та свого пенсійного посвідчення.

За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України).

Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Суд сприяв тому, щоб позивач подав суду належні і допустимі докази на підтвердження свої позовних вимог. Але позивач заявив, що більше ніяких доказів окрім сказаного він надати не може.

А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на наведене суд вважає, що заявлений позов є як необґрунтованим, та і недоведеним, а тому не підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, то вони покладаються на державу.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 225, 226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та визнання права власності - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, за яким апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.