АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1990/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.17 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів : Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Державне науково-виробниче підприємство «Об'єднання Комунар» про визнання права користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування кімнатою АДРЕСА_3

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що в 1987 році її мати ОСОБА_2 як працівник Державного науково-виробничого підприємства «Об'єднання Комунар» (далі ДНВП «Об'єднання Комунар») отримала для проживання кімнату АДРЕСА_4 передано на баланс Харківської міської ради. З 1987 року позивачка разом з матір'ю вселилася в спірну кімнату та проживає до теперішнього часу. Зазначена кімната є єдиним постійним місцем проживання позивачки, де знаходяться всі її речі. Позивачка посилається на ст. ст. 64, 65 ЖК України, якими передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_1 р. мати позиваки ОСОБА_2 померла. Після її смерті позивачка залишилася мешкати в кімнаті АДРЕСА_3 оскільки іншого житла не має. Також зазначає, що в спірній кімнаті з 1987 року позивачка з матір'ю проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, разом готували та споживали їжу, спільно утримували, прибирали та дбали про кімнату. Після смерті матері позивачка проживає сама, дбайливо ставиться до кімнати, бере участь у витратах по утриманню кімнати. Під час проживання в спірній кімнаті, приймала участь в утриманні будинку та прибудинкової території, її озелененні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року в задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Державне науково-виробниче підприємство «Об'єднання Комунар» про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ст. ст. 3, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 61, 64, 65 ЖК України, постанову пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85, № 9 від 01.11.1996, порушення норм ст. ст. 10,57, 60 ЦПК України та вважає, що ОСОБА_1 набула право користування кімнатою АДРЕСА_3 суд першої інстанції помилкового застосував ст. 34 ЖК України, адже позивачка має наміром не отримати додатково житлове приміщення, а захистити вже існуюче право користування кімнатою шляхом його визнання в судовому порядку, також вважає помилковим твердження суду про те, що відсутня письмова згода всіх членів сім'ї наймача на вселення позивачки.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення від 23.08.2002 р. будинок літ.«А-9» /гуртожиток/, що розташований в АДРЕСА_3 зареєстрований за Державою в особі Верховної Ради з визначенням користувачем ДНВП «Об'єднання Комунар».

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №76 від 08.02.2012 р. будинок АДРЕСА_3 був виключений із числа гуртожитків ДНВП «Об'єднання Комунар». Дозволено управлінню обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства і ДНВП «Об'єднання Комунар» закріпити за мешканцями займану ними площу у будинку АДРЕСА_3 визначити їх наймачами та відкрити особі рахунки.

Таким чином, зазначений будинок набув статусу житлового будинку, який знаходиться на балансі ДНВП «Об'єднання Комунар».

ОСОБА_2, 1934 р. н., була зареєстрована у гуртожитку для проживання одиноких громадян ДНВП «Об'єднання Комунар» з 27.04.1988 р., де займала койко - місце в кімнаті № НОМЕР_1.

Спільним рішенням адміністрації ДНВП «Об'єднання Комунар» та профспілкового комітету підприємства від 13.03.2008 р. (протокол №139) кімната № НОМЕР_1 житловою площею 16,8 кв.м. закріплена за ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де зареєстрована та проживала з 21.03.1995 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. мати позиваки - ОСОБА_2 померла.

Останній час перед смертю ОСОБА_2 проживала в квартирі у своєї доньки - позивачки ОСОБА_1, яка здійснювала за нею догляд через поганий стан здоров'я, де і померла, що підтвердили в судовому засіданні викликані позивачкою свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_6 підтвердили, що після смерті ОСОБА_7 в спірній кімнаті близько року проживали інші люди, а потім заселилась позивачка ОСОБА_1

Згідно наданої суду ДНВП «Об'єднання Комунар» інформації, відомості про смерть ОСОБА_2 позивачка надала начальнику Дільниці по обслуговуванню гуртожитків ДНВП «Об'єднання Комунар» тільки 06.06.2016 р., повідомивши, що в кімнаті № НОМЕР_1 проживають орендатори.

В судовому засіданні викликані позивачкою свідки ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не підтвердили доводи ОСОБА_1 про те, що вона з 1987 року разом з матір'ю вселилася в спірну кімнату та проживає до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в наймане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Вирішуючи спори про право користуванням жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чим вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ними, певний порядок користування жилим приміщенням (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 р.).

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Посилання позивачки на те, що вона з 1987 року до теперішнього часу проживала у спірній кімнаті однієї сім'єю зі своєю матір'ю, вела з нею спільне господарство, мала спільний бюджет суд вважав не підтверджено належними та допустимими доказами.

Позивачка не надала доказів наявності письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення до кімнати АДРЕСА_3 а також доказів звернення ОСОБА_2 до компетентних органів з питань реєстрації ОСОБА_1 у спірній кімнаті, доказів сплати ОСОБА_9 за комунальні послуги та інш.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не дотриманий, встановлений житловим законодавством України, порядок вселення до спірної кімнати, а тому у неї відсутнє право користуванням спірним жилим приміщенням.

Необхідною умовою вселення в жиле приміщення згідно з чинним законодавством є письмова згода всіх членів сім'ї, що проживають разом із наймачем. Відповідно до ст.65 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У позивача відсутні докази про наявність письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення до спірної кімнати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що з 1987 року вона постійно мешкала без реєстрації разом з матір'ю ОСОБА_2 у спірній кімнаті. Проте, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 визнана наймачем спірної кімнати. Посилання позивачки на те, що вона проживала у спірній кімнаті однією сім'єю зі своєю матір'ю, вела з нею спільне господарство мала спільний бюджет не підтверджено належними та допустимими доказами. В наданих матеріалах відсутні докази висловлювання наймачем та членами його сім'ї згоди на вселення в займане ними жиле приміщення. Таким чином, позивачем не дотриманий, встановлений житловим законодавством України, порядок вселення до спірної кімнати.

Як вбачається з матеріалів справи, місцем реєстрації ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_2, тобто вона не прописана в спірному жилому приміщенні, факт того, що це спірне приміщення було постійним місцем її проживання також не підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

Крім того, позивач ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири за адресою : АДРЕСА_2, за якою зареєстрована та проживає з 21.03.1995 до теперішнього часу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю висновків суду першої інстанції та вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову правильним.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом повно та всебічно досліджені надані докази, їм надана належна оцінка і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, тому підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді :