Ухвала

іменем україни

27 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох процентів річних, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він 09 грудня 2014 року уклав з приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах») договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат, предметом якого є майнові інтереси, пов'язані із страхуванням непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи. Позивач страхові платежі оплачував повністю і своєчасно. Наказом Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Тернопільській області від 30 листопада 2015 року позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штатів, через що він втратив постійне місце роботи, що є страховим випадком згідно умови договору добровільного страхування. ОСОБА_4 повідомив страховика про настання страхового випадку та надав копії підтверджуючих документів. Проте відповідачем протиправно було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що подія не є страховим випадком.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ПрАТ «СК «Інгосстрах» 10 000 грн. невиплаченого страхового відшкодування, 566,58 грн. нарахованої пені, 38,63 грн. - три проценти річних.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 10 000 грн. невиплаченого страхового відшкодування та 566,58 грн. пені. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «СК «Інгосстрах», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 09 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «СК «Інгосстрах»укладено договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат строком на 12 місяців з 09 січня 2015 року по 08 січня 2016 рік включно.

Відповідно до п. 4.1. договору страхування його предметом є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані із страхуванням непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи.

Пунктом 5.1. договору страхування страховим випадком визнається понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи.

Відповідно до п. 5.2. договору страхування під «втратою постійного місця роботи» розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівника.

ОСОБА_4 на виконання умов договору страхування здійснював щомісячний регулярний платіж у розмірі 20 грн.

Наказом Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Тернопільській області від 30 листопада 2015 року ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штатів.

10 грудня 2015 року позивач у строки, передбачені розділом 3 умов страхування, які є невід'ємною частиною вказаного вище договору страхування, подав заяву страховику про настання страхового випадку та надав копії підтверджуючих документів у порядку, передбаченому умовами договору.

Проте, відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу, вказавши, що подія кваліфікується як скорочення штатного розкладу та чисельності співробітників підприємства, не є страховим випадком, оскільки не входить до переліку подій, зазначених у п. 5.1 договору страхування та правил добровільного страхування фінансових ризиків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до підпункту 1.1.3 умов страхування до договору страхування від 09 грудня 2014 року при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування у строк та в порядку, передбаченому правилами страхування та розділом 3 умов страхування. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну виплату страхової суми (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається розміром подвійної облікової ставки Національного банку України (денних відсотків) на день оплати від суми заборгованості за кожний день порушення чи невиконання грошових зобов'язань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що ОСОБА_4 виконав зобов'язання за договором страхування, здійснюючи оплату щомісячних регулярних платежів, а звільнення його із служби цивільного захисту у зв'язку із скороченням штатів є страховим випадком, оскільки він втратив постійне місце роботи, а тому має право на стягнення з відповідача суми невиплаченого страхового відшкодування та пені за його несвоєчасну виплату.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вірно врахував, що сторони погодили істотні умови договору страхування та визначили перелік страхових випадків, страховику були відомі усі дані щодо місця роботи страхувальника, тому підставою відмови у виплаті страхового відшкодування не може бути обставина, пов'язана з місцем роботи, так як від моменту укладення договору, протягом його дії, оплати страхувальником страхових платежів і до часу звільнення, статус його особи, яка працює у службі цивільного захисту, був незмінним.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К. Гримич

О.С.Ткачук