Справа № 297/2795/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 11 лютого 2015 року, -

встановила:

11.11.2014 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. На початку 2007 року позивач мав намір придбати будинок № 39 по вул. Музичній в м. Берегові Закарпатської області, про що усно домовилася із ОСОБА_3 і його дружиною ОСОБА_2, вартість будинку узгодили в сумі 6500,00 дол. США. На підтвердження цієї домовленості та з метою надання коштів для оформлення документів на будинок і земельну ділянку, яких продавці, за їх словами, не мали, позивач передав 25.02.2007 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 4200,00 дол. США і 600,00 грн. Цей факт підтверджується розпискою ОСОБА_3, виданою 25.02.2007 у присутності свідків.

Однак, ніякі дії з оформлення документів для продажу не вчинялися, тому ОСОБА_1 із метою забезпечення своїх інтересів у березні 2007 року одержала від ОСОБА_3 розписку про те, що він продав їй будинок, на це подружжя ОСОБА_3 погодилося щоб не повертати кошти.

Потім позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 09.07.2007 продали обіцяний позивачу будинок гр-ну ОСОБА_4 На численні звернення щодо повернення коштів ОСОБА_3 до 2012 року давали пусті обіцянки, але гроші витратили на свої потреби і позивача ошукали. У 2009 році ОСОБА_3 помер, а ОСОБА_2 прийняла за ним спадщину.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на отримання від неї грошей ОСОБА_3 в інтересах сімї, а тому на фактичну належність половини коштів ОСОБА_2, вказуючи на норми ст.ст. 202, 570, 571 ЦК України щодо правочинів, зобовязань та правил про завдаток, а також на норми щодо спадкування, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із ОСОБА_2 «суму основного боргу за заставою яка еквівалентна 4200 доларів США та 600 гривень і станом на день подання позову сумарно становить 55200 гривень, та суму яка має бути сплачена за невиконання договору застави а саме 55200 гривень тобто загальна сума становить 110400 (сто десять тисяч чотириста) гривень.». Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Берегівського районного суду від 11.02.2015 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором завдатку в розмірі 55200,00 грн та за невиконання договору завдатку 55200,00 грн, а всього 110400,00 грн.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 1104,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Вказує на те, що про розписки, якими обґрунтовувався позов, їй стало відомо лише з позовної заяви. До цього ніхто до неї по такий борг не звертався, про начебто продаж будинку ОСОБА_1 їй нічого не відомо, ніяких коштів вони з чоловіком від позивача не отримували. Підпис у розписках не належить її покійному чоловіку. Рішення суду обґрунтовано припущеннями. Просить рішення скасувати, у позові відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2015 рішення Берегівського районного суду від 11.02.2015 було змінене, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55200,00 грн сплаченого авансу та 552,00 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 276,00 грн у відшкодування судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що апеляційний суд при вирішенні спору не врахував установлених законом правил розрахунків між кредитором та спадкоємцями боржника.

Після зміни складу суду у звязку з виходом судді-доповідача та члена колегії суддів у даній справі у відставку ухвалою апеляційного суду від 20.01.2017 справу було призначено до судового розгляду новим складом суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, яка апеляцію підтримала, позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6, який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції задовольнив позов вважаючи його обґрунтованим і доведеним по суті. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, проте, не звязаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). За змістом норм ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, розгляд справи покладається на суд першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі додаткового відповідача (відповідачів), зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг у розмірі 110400,00 грн, що виник із договору завдатку, переданого 25.02.2007 ОСОБА_3 і його дружині ОСОБА_2 у розмірі 4200,00 дол. США і 600,00 грн у звязку із досягненням домовленості про продаж подружжям ОСОБА_2 позивачу житлового будинку № 39 по вул. Музичній в м. Берегові Закарпатської області за 6500,00 дол. США. На підтвердження своїх доводів щодо наявності угоди про купівлю-продаж будинку, завдаток, щодо передачі коштів та порушення його майнових прав, позивач посилався на розписку від 25.02.2007, видану йому ОСОБА_3, і на договір, складений у березні 2007 року.

У справі наявні оригінали документів, складених угорською мовою і названих договорами, із нотаріально посвідченим перекладом їх на українську мову, здійсненим 13.03.2014, за змістом яких:

25.02.2007 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 та ОСОБА_7 4200,00 дол. США у звязку з тим, що продав їм успадкований від рідного брата будинок; отримання суми він визнає, також заявляє, що на даний момент отримав ще 600,00 грн за будинок; підпис ОСОБА_3, підписи свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_8; 25.02.2007 (а.с. 34, 35);

березень 2007 року; ОСОБА_3 і його дружина ОСОБА_2 продали ОСОБА_1 і ОСОБА_7 будинок по вул. Музичній разом із земельною ділянкою, який він успадкував від рідного брата ОСОБА_9; цей факт не заперечує; продали будинок разом з дружиною ОСОБА_2 для ОСОБА_1 ідля ОСОБА_7; підпис ОСОБА_3; свідки; ОСОБА_1; нерозбірливі підписи (а.с. 36, 37).

На час предявлення позову ОСОБА_3 помер, про що зазначено в заяві, роком смерті вказано 2009-й. Позов до ОСОБА_2 був предявлений одночасно з таких підстав: кошти від позивача були отримані ОСОБА_3 в інтересах сімї, а тому половина з них фактично належить ОСОБА_2; мав місце правочин щодо завдатку; має місце спадкування за ОСОБА_3 і його дружина ОСОБА_2 прийняла спадщину. Тому ОСОБА_2 повинна відповідати за вимогою ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку ст. 570 ч. 1, ст. 571 ч. 1 ЦК України шляхом повернення завдатку в подвійному розмірі. Водночас, згідно із формулюванням прохальної частини заяви ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із ОСОБА_2 «суму основного боргу за заставою яка еквівалентна 4200 доларів США та 600 гривень і станом на день подання позову сумарно становить 55200 гривень, та суму яка має бути сплачена за невиконання договору застави а саме 55200 гривень тобто загальна сума становить 110400 (сто десять тисяч чотириста) гривень.» (а.с. 5).

Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАЦС Берегівського райуправління юстиції Закарпатської області 10.12.2008, підтверджується факт смерті ОСОБА_3 09.12.2008 у віці 65 років (а.с. 89, 182 «в»).

Майнові права і обовязки, що виникли з договорів купівлі-продажу, завдатку, позики, повязані, зокрема, із передачею коштів у звязку розрахунками за договорами, входять до складу спадщини; прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається, прийняття частини спадщини означає прийняття спадкоємцем усієї спадщини; спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі претензії кредитора (ст. 608 ч. 1, ст.ст. 1216-1220, 1222, 1268-1270, 1273, 1281 ЦК України, п.п. 208, 231 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 № 20/5 (реєстрація в Мінюсті України від 03.03.2004 за № 283/8882)).

23.12.2014 відповідно до Розділу 2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 № 296/5 (реєстрація в Мінюсті України від 22.02.2012 за № 282/20595), за претензією кредитора спадкодавця ПАТ КБ «Універсал Банк», датованою 29.09.2014, Берегівською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 135/2014 за ОСОБА_3, який помер 09.12.2008 (а.с. 178-203). З матеріалів спадкової справи випливає, що:

дружина спадкодавця ОСОБА_3 ОСОБА_2, та доньки спадкодавця ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час смерті спадкодавця були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 190 «б»);

15.05.2015 ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 подали до Берегівської держнотконтори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 184);

15.05.2015 спадкоємцям за законом ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, і ОСОБА_12 державний нотаріус Берегівської держнотконтори ОСОБА_13 видала за реєстровими №№ 2-5222, 2-5224, 2-5221 і 2-5223 відповідно Свідоцтва про право на спадщину за ОСОБА_3 за законом, яка складається з житлового будинку № 1 по вул. Мистецькій в м. Берегові Закарпатської області, по 1/4 частці в спадковому майні кожному спадкоємцю (а.с. 188 «б»-190 «а»);

право власності спадкоємців на відповідні частки у спадковому майні зареєстроване 15.05.2015 (а.с. 201-202).

Отже, за обставинами справи, спір має місце між ОСОБА_1 та спадкоємцями ОСОБА_3 ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 До цих спадкоємців предявив претензію й кредитор спадкодавця ПАТ «Універсал банк», який, залежно від конкретних обставин і предмету спору, може бути стороною або третьою особою у відповідному спорі. Власники успадкованого майна, кредитори, які мають відповідні права вимоги, вправі захищати свої законні майнові права та інтереси відповідно до положень ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 11-16, 202, 509, 316-319, 321, 386, 396 ЦК України та інших норм законодавства.

Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обовязком (ст.ст. 15, 107, 118 та інші норми ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а не продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. Тож недопустимими є фактичне ототожнення апеляційного суду із судом першої інстанції та розгляд ним позову заново, щодо відповідача (відповідачів), якому належало брати участь у справі на стадії її розгляду судом першої інстанції, але який внаслідок невиконання судом вимог цивільного процесуального закону не брав такої участі і рішення щодо якого судом не ухвалювалося, тощо. Протилежне по суті нівелювало б правові зміст і призначення апеляційної перевірки судового рішення як стадії цивільного процесу та всупереч закону фактично позбавляло б такого відповідача (відповідачів) реального права на апеляційне оскарження рішення суду, а також можливості реалізувати цивільні і процесуальні права, заявити відповідні клопотання, здійснення яких у змагальному процесі є можливим саме і тільки на стадії розгляду справи судом першої, а не апеляційної інстанції.

Позов не був предявлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів. Особи, які виходячи із суті спірних правовідносин повинні відповідати за позовом, не брали участі у справі, тоді як саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі, що забезпечує їм можливість реалізації відповідних процесуальних прав. У даному випадку факти щодо прав і обовязків сторін у контексті спадкування за боржником мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належні відповідачі, передусім всі спадкоємці, які прийняли спадщину за ОСОБА_3 За умов, коли позов про стягнення коштів був предявлений до одного зі спадкоємців боржника, тоді як таких є четверо і троє з них не були залучені до участі в справі на стадії її розгляду судом першої інстанції, позов у справі за відсутності усіх належних відповідачів не міг бути задоволений незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

У порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2 та іншими нормами ЦПК України, суд першої інстанції із метою, зокрема, сприяння позивачу у зясуванні кола можливих спадкоємців боржника, не діяв, не перевірив обставини, повязані зі спадкуванням, не зясував питання про наявність спадкової справи, яка на час вирішення спору судом була заведена. Власне, питання про належний субєктний склад учасників процесу у відповідному статусі (з огляду також на вказівку в договорах на таку особу як «Балог Л.») суд не обговорив і не мав процесуальних підстав за таких обставин для вирішення спору по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини в будь-якому разі виключали можливість задоволення позову через неналежний субєктний склад учасників процесу, без чого про законність розвязання спору не йдеться.

Беручи до уваги, що за умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм процесуального права не можуть бути усунені чи виправлені, питання обґрунтованості позову по суті, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права як такі, формулювання позовних вимог і коректності формулювання відповідно до них резолютивної частини рішення суду, наявності чи відсутності належних і допустимих доказів щодо обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини, доводи апеляційної скарги по суті спору наразі значення не мають, позаяк не впливають на висновок про необхідність скасування рішення суду і відмови в позові з процесуальних підстав.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення в такий спосіб справи без участі в ній усіх належних та необхідних для вирішення спору відповідачів є обовязковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити в позові з наведених вище процесуальних підстав внаслідок порушення вимог закону щодо субєктного складу сторін у справі та предявлення позову не до всіх належних відповідачів.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 11 лютого 2015 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити у звязку з предявленням позову не до всіх належних відповідачів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді