Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/3062/15Головуючий у 1-й інстанції Купавська Н.М.
Пр. № 22-ц/778/599/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко Марина Геннадіївна, про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 124-127), та в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 16 березня 2012 року приватним нотаріусом Тимченко М.Г., через порушення при його складанні вимог щодо його форми та посвідчення і невідповідності волі заповідача його волевиявленню.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що позивач є рідним сином ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з 4/9 частин квартири АДРЕСА_1. Однак, за життя його мати склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно його рідному братові - ОСОБА_4 - відповідачу у справі. Але, на час складання даного заповіту ОСОБА_6 виповнилось 84 роки, у неї розвився віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, вона самостійно майже не пересувалась, погано бачила. В лютому 2012 року ОСОБА_6 перенесла інсульт, внаслідок чого проходила тривалий курс лікування та реабілітації в міській лікарні, перебувала на обліку в неврологічному відділенні на дату складання заповіту. Отже, через вади здоров'я та зору мати не могла розуміти значення своїх дій та їх наслідки. ОСОБА_6 особисто не читала заповіт через вади зору, а нотаріус оголосила заповіт самостійно без участі свідків, що є порушенням законодавства і тягне позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених за заповітом. Таким чином, вказаний заповіт є недійсним, оскільки нотаріусом в момент його складання порушено вимоги щодо його норми та посвідчення і невідповідності волі заповідача його волевиявленню.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2016 року (а.с.197-198) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.205-207) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с. 222), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 225).

У судове засідання 02 березня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.231-237) всі особи, які беруть участь у справі, окрім представників сторін: позивача ОСОБА_2 за договором - адвоката (а.с. 13-14) ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 за договором - адвоката (а.с. 35-37) ОСОБА_7, не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представників сторін: позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі які, на запитання колегії суддів апеляційного суду будь-яких клопотань не мали, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст.10 - 11, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.1233, 1247, 1248 ЦК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що матір'ю позивача та відповідача є ОСОБА_6 (свідоцтво позивача, копія а.с.12), що також визнано сторонами у цій справі у суді першої інстанції, а тому не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (свідоцтво про смерть, копія а.с.11).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишила заповіт на користь відповідача - ОСОБА_4, який був посвідчений 16 березня 2012 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г (а.с.10).

Відповідно до цього заповіту ОСОБА_6 зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось і на яке вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_4 - відповідачу у цій справі.

В силу вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України.

Так, згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Позивач у цій справі у суді першої інстанції просив визнати недійсним вищезазначений заповіт, оскільки, на його думку, заповіт складений нотаріусом з порушенням вимог щодо його форми посвідчення; на момент складання заповіту ОСОБА_6 мала психічний розлад, внаслідок перенесеного нею інсульту, про що зазначено у висновку проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, а також вона мала вади зору, їй було на час підписання заповіту 84 роки, а тому, її волевиявлення не було вільним; нотаріус в порушення вимог інструкції сама прочитала спадкодавцю заповіт, що вона сама підтвердила у судовому засіданні 10 липня 2015 року, свідки при цьому присутніми не були.

Однак, суд першої інстанції правильно при вирішенні цієї справи виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що вищезазначений заповіт ОСОБА_6 (копія а.с.10) було вчинено в письмовій формі, заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_6 за допомогою технічних засобів, заповіт посвідчувався удома: за адресою: АДРЕСА_1, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса, нотаріус встановила особу ОСОБА_6, перевірила її дієздатність.

При цьому в п.4 ст.207 ЦК України зазначено, що тільки у разі, якщо особа у зв'язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Допитана у суді першої інстанції приватний нотаріус Тимченко М.Г. пояснила, що при складанні заповіту нею було перевірено дієздатність ОСОБА_6, ніяких сумнівів щодо наявності у заповідача фізичних вад у неї не виникло; коли вона приїхала за місцем проживання ОСОБА_6, та її особисто зустріла і було видно, що вона її чекала; при підписанні заповіту вона розмовляла з ОСОБА_6, пояснювала їй, що інший син тоді нічого не отримає, на що остання погодилась. Підписувала ОСОБА_6 заповіт особисто і біля великого вікна, що свідчило про відсутність проблем із зором. Щодо пояснень, даних нею у судовому засіданні 10 липня 2015 року, уточнила, що і вона прочитували текст заповіту ОСОБА_6, а потім і сама ОСОБА_6 читала особисто, про що вона зробила запис в заповіті власноручно; при цьому нотаріус зазначила, що написання тексту з помилками і некоректно, можна пояснити тим, що ОСОБА_6 писала українські слова російськими літерами.

Встановлено, що належних, допустимих доказів щодо вад зору ОСОБА_6 (медичних довідок, історій хвороби тощо) позивач суду першої інстанції не надав.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив пояснення свідків, зазначивши з цього приводу, що останні носять суб'єктивний характер і не дають можливості суду зробити висновок про фактичний стан зору померлої, а отже, у даному випадку немає підстав вважати, що ОСОБА_6 в результаті вад зору не могла сама прочитати заповіт.

За клопотанням представника позивача судом першої інстанції було призначено посмертну судово-психіатрічну експертизу, за висновками якої (а.с.180-187) ОСОБА_6 під час складання заповіту 16.03.2012 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді розладів особистості внаслідок ураження головного мозку. Але, враховуючи відсутність відомостей про психічний стан підекспертної після виписки зі стаціонару, визначити ступінь вираженості розладів особистості неможливо, а отже, неможливо відповісти на питання чи могла ОСОБА_6 за своїм психічним станом при складанні заповіту 16.03.2012 розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитані у суді першої інстанції свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 вказували на те, що і до інсульту і після нього бачили ОСОБА_6, яка поводила себе адекватно, всіх впізнавала та не скаржилася на стан свого здоров'я; до останнього вона обслуговувала себе сама, її доглядав син ОСОБА_3; скаржилася вона на хворі ноги, оскільки їй було важко ходити після перенесеного інсульту; окуляри вона не носила, користувалась ними лише коли читала газету.

Що стосується показів свідків ОСОБА_2, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які спостерігали у ОСОБА_6 провали в пам'яті, і те, що вона все переплутувала, нікого не впізнавала, то дані свідчення не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо волевиявлення заповідача, оскільки вони не були присутніми при посвідченні заповіту, а тому, не можуть свідчити щодо волевиявлення заповідача.

Крім того, згідно із відповіддю головного лікаря КЗ «Мелітопольський психіатричний диспансер» на обліку у лікаря-психіатра та нарколога ОСОБА_6 не перебувала (а.с.119 -120).

Жодних доказів того, що у момент підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_6 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі позивачем суду першої інстанції не було надано, а покази свідків ОСОБА_2, ОСОБА_18, ОСОБА_19 про таке не свідчать.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано пояснення нотаріуса Тимченко М.Г. про адекватний стан заповідача при підписанні заповіту та покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, щодо психічного стану ОСОБА_6

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

В силу вимог ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції після дослідження наявних у цій справі доказів в їх сукупності було правильно встановлено, що спростовується той факт, що в момент підписання ОСОБА_6 оспорюваного заповіту її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що форма та порядок посвідчення заповіту ОСОБА_6 відповідає вимогам закону.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції, оцінивши в сукупності досліджені докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, з якими він звернувся до суду, а тому, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України жоден доказ, у тому числі висновок посмертної судово - психіатричної експертизи чи будь-які пояснення нотаріуса, як третьої особи, у будь-якому судовому засіданні не мають для суду наперед встановленого значення.

Крім того, висновок посмертної судово - психіатрічної експертизи (а.с.180-187) не містить відповіді на питання суду першої інстанції «Чи могла ОСОБА_6 за своїм психічним станом при складанні заповіту 16.03.2012 розуміти значення своїх дій та керувати ними ?» - з незалежних від суду першої інстанції та осіб, які беруть участь у цій справі, експертів тощо об'єктивних підстав.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо у цій справі, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 1 ст. 212 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню фактичних обставин цієї справи (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обв'язки а.с. 39, залучив до участі у цій справі третю особа - нотаріуса а.с. 40, за клопотанням представника позивача витребував з лікарні медичні документи відносно спадкодавця, у тому числі історію хвороби, інформацію щодо перебування (неперебування) спадкодавця на обліку, у тому числі психіатричному а.с. 51,70, 78 долучив інформаційні довідки із Спадкового реєстру а.с. 60-61, допитав свідків сторін (а.с. 152-153, 161-163, забезпечив позов позивача а.с. 160, призначав посмертну судово-психіатричну експертизу а.с. 169-170, дослідив усі наявні у справі докази сторін тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

У матеріалах цієї справи відсутні на позивачем та його представником суду у цій справі не надані належні, допустимі докази на підтвердження наявності у спадкодавця на день складання заповіту вад зору.

Покази свідків зі сторони позивача з цього приводу не могли бути прийняті до уваги судом першої інстанції у цій справі, як належний, допустимий доказ вад зору спадкодавця, оскільки останні не є фахівцями у галузі медицини та не були присутні при складанні вищезазначеного заповіту заповідачем.

При відсутності фізичних вад, через які заповідач не могла би сама прочитати заповіт, наявність свідків не була потрібна, були відсутні підстави для застосування вимог ст. ст. абз.3 ч.2 ст.1248 ч. 2 абз. 3, 1253 ЦК України.

Крім того, позивач у цій справі взагалі не заявляв позовних вимог до нотаріуса з приводу визнання будь-яких дій останньої при складанні вищезазначеного заповіту неправомірними.

Належні, допустимі докази того, що будь-які дії вищезазначеного нотаріуса при посвідченні вищезазначеного заповіту окремо від цієї справи були визнані неправомірними чи нотаріус притягнута до будь-якої відповідальності за це, позивачем та представником останнього у матеріали цієї справи не надані, у матеріалах цієї справи відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України оскаржуємим рішенням вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема у вигляді судового збору у розмірі 268,40 грн. (а.с. 203), сплаченого при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.