У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що ОСОБА_7 проживала у відокремленій частині житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

Відповідно до рішення народного суду Варварівського району Миколаївської області від 21 травня 1956 року житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві (колишня назва - АДРЕСА_2) був розділений на дві частини між ОСОБА_8, та ОСОБА_9 Відповідно до протоколу від 23 травня 1957 року № 6 за ОСОБА_8, та ОСОБА_9 визнано право власності на частини будинку.

Відповідно до вказаного судового рішення сторонам було запропоновано перенести внутрішню стіну будівлі та пробити двері з її іншого боку. Акт судового виконавця від 27 червня 1956 року свідчить про те, що вказане судове рішення виконано.

Таким чином, на думку позивачки, за рішенням суду спірний будинок було розділено на дві рівні частини, внаслідок чого ця будівля стала двома відокремленими житловими приміщеннями з різними входами з різних сторін.

Відповідачкою була придбана частина житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, яка була власністю ОСОБА_9

13 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. посвідчено складений ОСОБА_7 заповіт, за яким усе належне їй майно вона заповіла позивачці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

Після смерті ОСОБА_7 стало відомо, що вхідні двері до будинку забиті, доступ до приміщення відсутній, оскільки ОСОБА_5 самовільно переобладнала конструктивні елементи будівлі, зокрема, у глухій стіні, яка розділяла частини будинку, пробила неіснуючі до цього двері. Після цього вона зсередини забила вхідні двері до другої частини будинку, внаслідок чого стала користуватись всім будинком, включаючи ту частину, яка належить позивачці за заповітом.

Внаслідок протиправних дій відповідачки позивачка не змогла належним чином оформити свої права на частину будинку, зокрема, отримати свідоцтво про право власності у порядку спадкування.

Просила визнати за нею право власності на 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві у складі приміщень № № 1, 1-1, 1-2, 1-3 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а також усунути перешкоди у користуванні спірним житлом шляхом виселення відповідача із зазначених приміщень і вселення до них.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Миколаєві у складі приміщень: № № 1, 1-1, 1-2, 1-3. Вселено ОСОБА_4 до 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, а саме, до приміщень № № 1, 1-1, 1-2, 1-3. У задоволенні позовних вимог про виселення відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням суду апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2016 року рішення суду Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року змінено, виключено з абзаців другого та третього його резолютивної частини посилання на приміщення № № 1, 1-1, 1-2, 1-3 у домоволодінні по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням народного суду Варварівського району Миколаївської області від 21 травня 1956 року здійснено поділ домоволодіння по АДРЕСА_2 якого домоволодіння було поділене на дві рівні частини, з яких одна - північна частина передана ОСОБА_8, а південна - ОСОБА_9 (а. с. 17, 18).

23 серпня 1957 року ОСОБА_8 (ОСОБА_7.) отримала свідоцтво про право власності на будівлю, яке було видане виконкомом Варварівської селищної ради депутатів трудящих Миколаївського району і згідно з яким їй належала на праві власності 1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 (колишня адресам - АДРЕСА_2 (а. с. 22).

На підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2000 року, зареєстрованого товарною біржею «Нерухомість-Миколаїв», інша частина цього будинку у рівних частинах (по 1/4 за кожним) зареєстрована за ОСОБА_11 та ОСОБА_5

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2009 року, яке набрало законної сили, вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним.

13 жовтня 2009 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті склала заповіт на користь ОСОБА_4 (а. с. 23).

Дійсність вказаного заповіту неодноразово оскаржувалась ОСОБА_5 та ОСОБА_12, проте у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішення судів набрали законної сили (а. с. 47−51, 54−57).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 347/2010, у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулася лише ОСОБА_4, інші спадкоємці спадщину не прийняли.

Постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 від 08 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом як особі, яка не надала технічної характеристики об'єкту нерухомого майна (а. с. 59).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 цього Кодексу).

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Встановлено, що позивачка вчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, до складу якої входить 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві і її вселення до будинку.

Апеляційний суд правильно вказав, що реальний поділ будинку по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві відповідно до належних сторонам часток не відбувся і не може бути вирішений судом без участі у справі ще одного співвласника будинку.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2016 року та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. МаляренкоА.В.