Справа № 139/91/17
РІШЕННЯ

іменем України

27 лютого 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої судді Тучинської Н.В., з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2005 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який припинено 11 серпня 2015 року на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду від 30 липня 2015 року. Під час шлюбу сторонами придбано, зокрема, автомобіль CITROEN BERLINGO, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2. 15 липня 2015 року ОСОБА_2 на власний розсуд, без згоди та відома ОСОБА_1 продав автомобіль ОСОБА_3 за 76 тисяч гривень.

Оскільки автомобіль який є обєктом спільної сумісної власності і проданий з метою уникнення розподілу спільного майна подружжя, позивач 07 лютого 2017 року звернулась до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації половини вартості від реалізації автомобіля CITROEN BERLINGO в сумі 38 тисяч гривень.

Позивач у судовому засіданні повністю підтримала позов і суду пояснила, що під час шлюбу вона з ОСОБА_2 за кордоном заробили гроші і придбали свій перший автомобіль. З часом вони продали той автомобіль, доклали гроші і придбали інший, і так далі аж до купівлі у 2012 році автомобіля CITROEN BERLINGO, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_2. Стосунки у сім`ї погіршувалися і в червні 2015 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. На друге судове засідання в справі про розірвання шлюбу ОСОБА_2 приїхав на автомобілі CITROEN BERLINGO, але номерні знаки уже були транзитні. Оскільки спірний автомобіль на даний час перебуває у власності іншої особи, що унеможливлює його поділ вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позовну вимогу не визнав, суду пояснив: Насправді він у власності до автомобіля CITROEN BERLINGO мав два чи три інших автомобіля. Однак на купівлю спірного автомобіля кошти дали його батьки, а тому не вважає його спільною сумісною власністю. Дійсно він вчинив продаж цього автомобіля без письмового дозволу колишньої дружини, однак продаж було вчинено ще під час шлюбу, крім того, він мусив вчинити продаж, аби повернути грошові борги, які мала їх сім`я.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи та подані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що, з урахуванням норм чинного законодавства, позовна вимога ОСОБА_1 є такою, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2005 року по 11 серпня 2015 року (а.с. 10) і мають спільну малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Результатами аналітичного пошуку транспортного засобу по «НАІС ДДАІ» МВС України (а.с. 12) доводиться, що 29 травня 2012 року сторони придбали, автомобіль CITROEN BERLINGO, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2.

Зазначений автомобіль було знято з обліку ОСОБА_2 18 червня 2016 року і реалізовано ОСОБА_3 за кошти в сумі 76 тисяч гривень (а.с. 13, 16).

Нормами чинного сімейного законодавства, зокрема, ст. 60 СК України, визначено, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо не доведено протилежне.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Та обставина, що вищевказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, був придбаний ними під час шлюбу та проданий відповідачем без згоди позивача іншій особі, яка добросовісно набула його у власність, доводиться рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області у справі № 139/1035/16-ц від 06 січня 2017 року, яке набуло чинності 17 січня 2017 року (а.с. 27-30).

Належних доказів, що спірний автомобіль є його особистою власністю чи спільною частковою власністю його та інших, крім позивача, осіб відповідач суду не подав і не заявляв, що такі існують.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб ( ч. 4 ст. 65 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України.

Оскільки необхідною умовою поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, є попереднє визначення часток учасників у праві власності, при здійсненні поділу за ст. 372 ЦК слід керуватися правилами, які регулюють поділ майна, що є у спільній частковій власності (коментар до ст. 367 ЦК), а також виділ частки (коментар до ст. 364 ЦК), адже процедури виділу і поділу відбуваються на аналогічних засадах.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша та друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідач, заявляючи, що вимушений був реалізувати автомобіль, оскільки сімя мала борги, подав суду розписки (а.с. 31, 32, 33) про повернення фізичним особам боргів на загальну суму 3500 доларів США. Ці докази суд не може сприймати як беззаперечні, оскільки: по-перше, відсутні докази про згоду другого з подружжя на позику таких сум коштів; по-друге, в судовому засіданні відповідач заявив, що фактично подружні стосунки між подружжям були припинені за два роки до офіційного припинення шлюбу, а тому, цілком ймовірно, відповідач вчиняв позику для задоволення власних потреб, а не для потреб сімї.

Враховуючи те, що на момент відчуження спірного автомобіля сторони уже перебували на стадії припинення шлюбу, відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, не довів використання коштів на потреби сім'ї, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Із витягу з договору про надання юридичної допомоги (а.с. 21), розрахунку вартості адвокатського гонорару до договору від 25 січня 2017 року (а.с. 19) та квитанції (а.с. 18) вбачається, що позивач ОСОБА_1 понесла витрати на правову допомогу в сумі 2 тисячі гривень за надання правової консультації та складання позовної заяви про стягнення грошової компенсації.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Сама лише квитанція про внесення плати за оформлення позовної заяви чи договір про надання правової допомоги е може бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав.

З огляду на викладене суд прийшов до висновку про відмову у частини вимоги про стягнення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу.

При зверненні до суду із цим позовом позивачем було сплачено 640 гривень судового збору (а.с. 1), а тому саме така сума має бути компенсована ОСОБА_1 за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 60,, 63, 65, 69, 71 СК України, ст. 364 ЦК України,постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст.ст. 3, 6, 8, 10, 57-64, 88, 179, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) 38 (тридцять вісім) тисяч гривень грошової компенсації від вартості 1/2 частини автомобіля марки CITROEN BERLINGO, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

В частині стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

Особи, які брали участь справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ____________________