Справа № 461/104/16 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/206/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Ніткевича А.В. Левика Я.А.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта Стащук О.М., відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника віповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся у суд з позовом до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив у рахунок дострокового погашення заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором у розмірі 1 605 479,47 доларів США та 69 830 586,08 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, до якого належать господарські будівлі та споруди, позначені літерами: «Б» - цегляний сарай, «№1» - металева хвіртка, «№2» - огорожа з металевої сітки, «№3» - огорожа з металевої сітки, «№4» - металева хвіртка, «№5» - металева хвіртка, «А» - цегляна надбудова, «В» - цегляний сарай; земельну ділянку площею 0,1000 га., надану для будівництва та обслуговування вказаного вище житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, котрі належали гр. ОСОБА_7 (спадкоємець - відповідач ОСОБА_9.), а також на нежитлові приміщення загальною площею 262,4 кв. м., зокрема приміщення на першому поверсі 2-1/43,7 кв. м.; 2-2/26,2 кв.м.; 2-3/2,2 кв. м.; 2-4/2,9 кв. м.; 2-5/3,3 кв. м.; 2-6/4,5 кв. м.; 2-7/6,4 кв. м.; 2-8/25,4 кв. м. - площею 114,6 кв. м. та приміщення у підвалі 2-10/32,1 кв. м., 2-11/5,0 кв. м.; 2-12/40,2 кв. м.; 2-13/70,5 кв. м. - площею 147,8 кв. м., котрі знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, котрі належали у рівних частинах відповідачу ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_7 (спадкоємець - відповідач ОСОБА_9.), шляхом визнання права власності на усе перелічене вище нерухоме майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; виселити відповідача ОСОБА_8 з вказаного житлового будинку. Судові витрати просив покласти на відповідачів у солідарному пордку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 05/06-ЛВ із подальшими додатковими угодами, за яким банк надав зазначеному відповідачеві кредит на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності з лімітом максимальної заборгованості 792 000 доларів США на строк - до 20.10.2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи з відсоткових ставок, вказаних у п. 3 кредитного договору. Крім того, 06.11.2006 року з метою належного виконання умов кредитного договору між банком та гр. ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, предметом якого є: житловий будинок АДРЕСА_1, з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка площею 0,1000 га., надана для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Також, 07.11.2006 року з метою належного виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_3, гр. ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення загальною площею 262,4 кв. м., зокрема приміщення на першому поверсі 2-1/43,7 кв. м.; 2-2/26,2 кв.м.; 2-3/2,2 кв. м.; 2-4/2,9 кв. м.; 2-5/3,3 кв. м.; 2-6/4,5 кв. м.; 2-7/6,4 кв. м.; 2-8/25,4 кв. м. - площею 114,6 кв. м. та приміщення у підвалі 2-10/32,1 кв. м., 2-11/5,0 кв. м.; 2-12/40,2 кв. м.; 2-13/70,5 кв. м. - площею 147,8 кв. м., котрі знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Вказані нежитлові приміщення належать відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (як правонаступнику гр. ОСОБА_7.).

Стверджує, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась наведена вище заборгованість і банк звернувся з відповідною вимогою про виконання зобов'язання до неї та поручителя за таким договором, однак взяті за кредитним договором зобов'язання а ні боржником, а ні поручителем не виконані, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості та іншими документами.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С., подавши на таке 29.06.2016 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скраги посилається на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки якого не відповідають матеріалам справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скаргу мотивує тим, що було невірно трактовано положення ст. 33, 35-37 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 590 ЦК України, як і порушено норми процесуального закону, зокрема ст. ст. 57, 58, 212, 213 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Вважає хибними висновки суду щодо строку позовної давності у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п. 2.5 кредитного договору, позичальник (відповідач ОСОБА_3.) зобов'язався належним чином використовувати і повернути кредит у повному обсязі до 20.10.2021 року та сплатити за користування кредитом відсотки, виходячи із ставок, вказаних у п. 3 кредитного договору. Відповідно до п.17 договорів іпотеки від 06.11.2006 року та від 07.11.2006 року, цей договір набуває чинності після його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Відтак, основне зобов'язання не припинено, оскільки дія кредитного договору № 05/06-ЛВ від 06.11.2006 року закінчується лише 20.10.2021 року. Зважаючи на зазначені приписи цивільного закону, позивач вправі звернутись із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у строк - до 20.10.2024 року.

Звертає увагу на те, що відповідачами вчинялись дії, якими вони визнають наявність заборгованості за кредитним договором. Зазначене підтверджується здійсненим платежем 04.01.2013 року у розмірі 700 доларів США, що відображено у розрахунку заборгованості за кредитним договором у таб. 4 «Розрахунок заборгованості». Тому, навіть у випадку здійснення останнього платежу 04.01.2013 року, трирічний строк позовної давності не пропущено, так як останній звернувся з позовом до суду у грудні 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині виселення відповідача ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1, судом були порушені норми ст. ст. 109, 132-2 ЖК України, п. 2, 7, 8 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки жодна норма закону не покладає обов'язку саме на позивача по справі забезпечити житловим приміщенням відповідача, до якого заявлено вимогу про виселення, так як такі дії передбачають собою представництво іншої особи щодо її інтересів.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону у повній мірі не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2006 року між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 05/06-ЛВ із подальшими додатковими угодами, за умовами яких банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності з лімітом максимальної заборгованості 792 000 доларів США, а відповідач прийняла та зобов'язалася належним чином використовувати і повернути кредит у повному обсязі у термін - до 20.10.2021 року, сплачувати за користування кредитом відсотки, виходячи з відсоткових ставок, вказаних у п. 3 кредитного договору. Валютою цього договору є долар США.

Пунктом 6 зазнаечного кредитного договору передбачено право банку вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом до настання строку, зазначеного у п. 2.5. цього договору, у тому числі і до настання строків, зазначених у додаткових угодах до договору, що укладаються між сторонами, а відповідач зобов'язалася повернути отримані кредитні кошти та сплатити усі проценти у випадках, зазначених у положеннях цього пункту. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів, відповідач зобов'язувалась сплатити банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Встановлено й те, що 06.11.2006 року, з метою належного виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_7 (правонаступником якої є відповідач ОСОБА_9.), укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належне останній на парві власнсоті нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, до якого належать такі господарські будівлі та споруди, позначені літерами: «Б» - цегляний сарай, «№1» - металева хвіртка, «№2» - огорожа з металевої сітки, «№3» - огорожа з металевої сітки, «№4» - металева хвіртка, «№5» - металева хвіртка, «А» - цегляна надбудова, «В» - цегляний сарай; земельна ділянка площею 0,1000 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, 07.11.2006 року, з тією-ж метою, між Банком та відповідачем ОСОБА_3, гр. ОСОБА_7 (правонаступником якої є відповідач ОСОБА_9.), укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належне останнім на праві спільної часткової власності - ? частині кожній нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 262,4 кв. м., зокрема: приміщення на першому поверсі 2-1/43,7 кв. м.; 2-2/26,2 кв. м.; 2-3/2,2 кв. м.; 2-4/2,9 кв. м.; 2-5/3,3 кв. м.; 2-6/4,5 кв. м.; 2-7/6,4 кв. м.; 2-8/25,4 кв. м. - загальною площею 114,6 кв. м.; приміщення у підвалі - 2-10/32,1 кв. м., 2-11/5,0 кв. м.; 2-12/40,2 кв. м.; 2-13/70,5 кв. м. - загальною площею 147,8 кв. м., котрі знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього, у зв'язку з чим утворилась значна заборгованість. Відтак, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова, ухваленого 12.09.2012 року у справі № 2-160/11 р. стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8, а також ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ТзОВ «Львів'янка» на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 766 258,23 доларів США заборгованості по тілу кредиту, 315 966,06 доларів США заборгованості за нарахованими процентами та 4 000 000,00 грн. пені за простроченими нарахованими процентами та тілом кредиту. Вказане рішення суду набрало законної сили, однак не виконано у встановленому порядку, а заборгованість не стягнена.

Станом на 05.11.2015 року загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 за кредитном договором за додатковими угодами до нього уже становила 1 605 479,47 доларів США та 69 830 586,08 грн. з якої: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 567 784,46 доларів США; сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 198 473,77 доларів США; сума строкової заборгованості по відсотках - 4 997,68 доларів США; сума простроченої заборгованості по відсотках - 834 223,56 доларів США; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсотках - 69 830 586,08 грн..

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач вправі був вимагати у рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_3 (як боржником), від ОСОБА_7 (як поручителя), правонаступником якої є відповідач ОСОБА_4, звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд також достеменно дослідив обставини щодо спадкування відповідачем ОСОБА_4 об'єкта нерухомого майна, котре є предметом іпотеки, як і вірно на підставі ст. ст. 1218, 1281-1282 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначив обов'язок останньої задовольнити вимоги позивача у межах вартості майна, отриманого у спадщину.

Встановлено, що вартістсь такого майна, станом на 20.11.2015 року (тобто станом на дату утворення вказаної вище заборгованості за кредитним договором) становить 5 451 990,00 грн. та 9 830 000,00 грн. відповідно.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про можливість задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки саме у спосіб визнання за банком, як іпотеко держателем, права власності на такий предмет іпотеки за рішенням суду, виходячи з наступного.

В силу ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Усвою чергу, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття ж 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на вказане, оскільки мова йде про набуття права власності на підставі правочину - договорів іпотеки від 06.11.2006 року та від 07.11.2006 року, укладених банком з відповідачем ОСОБА_3 та банком з відповідачем ОСОБА_3, ОСОБА_7 (правонаступником якої відповідач ОСОБА_4.), суду слід було детально перевірити умови таких договорів іпотеки, на підставі яких позивач просив звернути стягнення на спірне нерухоме майно. Так, умовами зазначених договорів іпотеки передбачена можливість прийняття іпотекодержателем від іпотекодавця предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання добровільно, тобто за згодою останнього.Крім того, цими договорами також передбачена можливість реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Судом першої інстанцій не встановлено наявність чи відсутність згоди іпотекодавців - відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договорів іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на спріне нерухоме майно.

Відтак, підстав для встановлення правомірності пред'явлення позивачем вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки саме у спосіб визнання права власності на спірне нерухоме майно, у суду першої інстанції не було. Такий висновок суду колегія суддів вважає передчасним. Натомість, банк вправі звернутися у суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, передбачений договорами іпотеки та Законом України «Про іпотеку», зокрема і у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, або ж застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 вказаного Закону.

Наведене вище повністю узгоджується із новою правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі за № 6-1851цс15 при винесенні постанови від 30.03.2016 року, котра, в силу положень ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами усіх інстанцій.

Відтак, суд першої інстанції мав усі підстави для відмови у позові у вказаній частині по суті цих позовних вимог. Натомість, суд дійшов висновку про можливість відмови у позові у цій частині у зв'язку із спливом позовної давності, оскільки позивач пропустив строк для пред'явлення у суд позову про звернення стягнення на предмет іпотеки без поважних причин.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що згідно роз'яснень, які містяться у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 9 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що у позові у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності слід відмовити за недоведеністю, то немає підстав для надання оцінки обставинам, на які посилався суд першої інстанції, відмовляючи у позові у цій частині у зв'язку із спливом позовної давності.

Що стосується позовної вимоги про виселення відповідача ОСОБА_4 з житлового будинку, який є предметом іпотеки, то у цій частині у позові також слід відмовити, оскільки в силу положень ч. 4 ст. 9, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із такого житлового будинку чи житлового приміщення, може проводитись за рішенням суду, ухваленим одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки підстав для ухвалення рішення суду про задоволення позовних вимог у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності у колегії суддів немає, то не може бути ухвалене й рішення про задоволення позовних вимог про виселення з житлового будинку, який є предметом такої іпотеки.

З огляду на усе вищевикладене, суд першої інстанції усхавлив оскаржуване рішення про відмову у позові у повному обсязі з помилкових підстав.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Чернявської О.С. - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Чернявської О.С. до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Левик Я.А.

Ніткевич А.В.