Провадження № 22-ц/773/345/17 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Русинчука М.М.,

секретар судового засідання - Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Банк «Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів та стягнення коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 січня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02 березня 2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського вкладу «Супердохідний тиждень +» (вільний) № 980-043-000197289, відповідно до умов якого він вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника в сумі 200 000 грн. та зараховує їх на вкладний (депозитний рахунок) і зобов'язується виплачувати вкладнику суму вкладу та проценти на неї. Строк вкладу становить 90 днів.

02 березня 2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір про внесення змін № 1 до вищевказаного договору, яким було встановлено порядок нарахування процентів у випадку автоматичної пролонгації договору.

Він виконав умови договору, внісши на рахунок банку 200 000 грн.

На підставі рішення Національного банку України № 14/БТ від 23 травня 2016 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 812 від 23 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Він неодноразово звертався до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, начальника Луцького відділення № 1 ПАТ «Банк Михайлівський», голови Національного банку України та голови Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявами про повернення суми вкладу у зв'язку із закінченням строку дії договору.

Відповідно до рішення Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від цього ж числа № 1213 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський». У зв'язку з цим з 18 липня 2016 року Фонд розпочав виплати гарантованого відшкодування вкладникам банку.

Після численних звернень він отримав відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 вересня 2016 року про тимчасове призупинення виплати коштів за рахунками фізичних осіб до проведення перевірки та підтвердження законності проведених операцій та лист представника ПАТ «Банк Михайлівський» від 06 жовтня 2016 року, в якому зазначалося, що виплати коштів за його рахунками тимчасово обмежені на строк до шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку у зв'язку з проведенням Фондом перевірки правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, які є нікчемними.

Крім того, він отримав лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 06 жовтня 2016 року, в якому зазначалось, що переказ коштів (транзакція), здійснений на його рахунок, є нікчемним, однак жодних пояснень, підстав визнання правочину нікчемним вказано не було.

Враховуючи викладене, просив визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. щодо не включення даних про нього до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу «Супердохідний тиждень +» (вільний) № 980-043-000197289 від 02 березня 2016 року, стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь гарантовану суму відшкодування грошових коштів у розмірі 200 000 грн., а також 432 000 грн. пені (3 % від суми неповерненого грошового відшкодування за кожен день прострочення, починаючи з 10 серпня 2016 року).

18 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову в частині вимог про стягнення гарантованої суми відшкодування грошових коштів, у зв'язку із тим, що йому виплачено 200 000 грн. гарантованої суми відшкодування, з яких 181,37 грн. - 15 вересня 2016 року, а 199 818,63 грн. - 09 листопада 2016 року, та про збільшення розміру пені до 545 700,74 грн.

30 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій, крім раніше заявленого, просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь інфляційні втрати в розмірі 9 291,60 грн., три проценти річних в розмірі 1 495,07 грн., а також з обох відповідачів - витрати на правову допомогу в сумі 3 500 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 23 січня 2017 року провадження у справі в частині стягнення гарантованої суми відшкодування коштів у розмірі 200 000 грн. закрито.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду, наведених у рішенні, обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченнях представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Фурман В.Ю. та уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Гриценко В.В. просять відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського вкладу «Супердохідний тиждень +» (вільний) № 980-043-000197289, за яким вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника в сумі 200 000 грн. та зараховує їх на вкладний (депозитний рахунок) і зобов'язується виплачувати вкладнику суму вкладу та проценти на неї. Строк вкладу становить 90 днів (а. с. 12).

02 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір про внесення змін № 1, яким було встановлено порядок нарахування процентів у випадку автоматичної пролонгації договору (а. с. 13).

Факт внесення позивачем коштів у сумі 200 000 грн. на рахунок банку підтверджується платіжним дорученням № 327324 від 02 березня 2016 року (а. с. 14).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Разом з тим, частина 1 ст. 1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

Відповідно до пункту 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1123цс16 від 13 червня 2016 року.

На підставі рішення Національного банку України № 14/БТ від 23 травня 2016 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 812 від 23 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Таким чином, до закінчення строку дії договору банківського вкладу в банку було введено тимчасову адміністрацію.

У відповідності з рішенням Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 липня 2016 року № 1213 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року строком на два роки (а. с. 18-20).

16 червня 2016 року позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та начальника відділення № 1 ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою про повернення суми вкладу у зв'язку із закінченням строку дії договору (а. с. 15).

06 жовтня 2016 року за вих. № ЗГ2/1136 банком була надана відповідь про те, що виплати коштів за рахунками ОСОБА_1 тимчасово обмежені на строк до шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку у зв'язку з проведенням Фондом перевірки правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, які є нікчемними, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з наведеною правовою нормою протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На підставі заяви на видачу готівки та меморіального ордеру позивачу ОСОБА_1 виплачено гарантоване відшкодування в сумі 200 000 грн., з яких: 181,37 грн. - 15 вересня 2016 року, а 199 818,63 грн. - 09 листопада 2016 року (а. с. 35, 36).

У період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог позивача має здійснюватися у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Правовою підставою позовної вимоги про стягнення пені в сумі 545700,74 грн. ОСОБА_1 зазначив ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

За змістом наведеної правової норми пеня як вид забезпечення виконання зобов'язання може застосовуватися лише у договірних правовідносинах між виконавцем та споживачем.

У даному випадку позивач як вкладник банку і відповідачі - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважена особа цього Фонду - в жодні договірні відносини не вступали. Відповідачі не є виконавцями будь-яких робіт чи послуг, а позивач не є їх споживачем. Тому вказана вимога не підлягає задоволенню.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат у розмірі 9 291,60 грн. та трьох процентів річних у розмірі 1 495,07 грн. обґрунтовані посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак наведена правова норма не може застосовуватися до спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Отже в період дії тимчасової адміністрації передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України фінансові санкції не застосовуються.

Крім того, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не допустив прострочення виконання своїх зобов'язань перед позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається позивач, Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Однак ні наведена, ні жодна інша норма законодавства не передбачає, що виплата відшкодування коштів має закінчитися в той же день, в якому вона розпочалася. Тому обчислення періоду прострочення з цього дня є безпідставним. За загальним правилом прострочення починається з дня кінцевого терміну виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Оскільки станом на день остаточної виплати позивачу гарантованих сум відшкодування коштів за його вкладом - 09 листопада 2016 року (а. с. 36) - такі документи не подавалися, прострочення Фонду не відбулося.

Крім того, як зазначалося вище, виплати коштів за рахунками ОСОБА_1 були тимчасово обмежені на строк до шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку у зв'язку з проведенням Фондом перевірки правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, які є нікчемними, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

ОСОБА_1 виплачено гарантоване відшкодування в сумі 200 000 грн. 09 листопада 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку з дня початку процедури ліквідації банку, яка почалася 12 липня 2016 року.

Таким чином, судом встановлено відсутність підстав для задоволення позову.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення понесених ним судових витрат на оплату правової допомоги в розмірі 3 500 грн., то за змістом ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України понесені судові витрати присуджується стороні, на користь якої ухвалено рішення. Оскільки в даному випадку рішення ухвалено не на користь позивача, судові витрати йому не відшкодовуються. Також не можуть бути відшкодовані ОСОБА_1 судові витрати на підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України, так як Фонд виплатив йому 200 000 грн. хоча і після пред'явлення позову, однак не внаслідок задоволення пред'явлених позивачем вимог, а у відповідності із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто незалежно від наявності чи відсутності даного спору на вирішенні суду. При цьому відповідачі не допустили будь-яких порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом положень пунктів 1, 2, 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не заслуговують на увагу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 цього Закону дійсно передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку (з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку) тимчасова адміністрація банку припиняється.

Однак наведені обставини не дають підстав для висновку про те, що встановлені ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження застосовуються виключно під час тимчасової адміністрації банку і скасовуються після її припинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 вказаного Закону під час здійснення ліквідації банку не виникає жодних додаткових зобов'язань, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

За змістом цієї правової норми у Фонду як ліквідатора банку та призначеної ним уповноваженої особи (ч. 1 ст. 35 Закону) не можуть виникнути жодні додаткові зобов'язання (крім виплати гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами), в тому числі ті, обмеження щодо яких встановлені ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема нарахування пені, інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами, застосування індексу інфляції за час прострочення, нарахування відсотків тощо.

Той факт, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача про стягнення пені та не застосував норми ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення з наведених формальних міркувань (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Оцінка зазначеним доводам ОСОБА_1 та обґрунтування їх відхилення дано апеляційним судом. В цьому контексті, колегія суддів, крім вищенаведеного, вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

В ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що Фонд є установою, яка виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Отже Фонд не є виробником і продавцем товарів, виконавцем робіт і не надає послуг. Також Фонд не є органом влади у сфері захисту прав споживачів.

Виходячи з правового статусу Фонду, останній не міг порушити права позивача як споживача банківських послуг, оскільки не надавав такі послуги позивачу.

Відповідно до рішення Національного банку України здійснюється процедура ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський», в процесі якої формується ліквідаційна маса банку для задоволення вимог кредиторів. Зокрема, ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко визначає, на які цілі повинні використовуватися кошти Фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Враховуючи викладене, з моменту введення у банку тимчасової адміністрації, зокрема й для захисту прав і законних інтересів вкладників банку, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду та інші особи (вкладники та кредитори банку) зобов'язані керуватися нормами зазначеного Закону, який встановлює публічний порядок відшкодування грошових коштів вкладникам неплатоспроможних банків. А тому безпосереднє стягнення коштів (крім гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами) з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який не є стороною будь-яких договірних відносин з позивачем, не є продавцем та не надає жодних послуг споживачам, не відповідає вимогам законодавства.

Детальне обґрунтування щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та судових витрат на оплату правової допомоги наведено вище.

Також статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивач не надав суду належного документального підтвердження своїх витрат на правову допомогу.

В матеріалах справи наявні копії квитанцій про сплату ОСОБА_1 юристу Філюку П.П. 21 жовтня 2016 року 3 000 грн. (а. с. 57) та адвокату Сафульку С.Ф. 18 листопада 2016 року - 500 грн. (а. с. 58).

Однак зі змісту цих документів не вбачається, за які саме дії та у якій справі сплачені кошти, договорів з правниками та розрахунків витрат позивач суду не надав.

Як вбачається із журналів судових засідань від 30 листопада 2016 року, 19 грудня 2016 року, 23 січня 2017 року та 24 січня 2017 року юрист Філюк П.П. та адвокат Сафулько С.Ф. участі в них не приймали (а. с. 59, 88, 102, 105). Відомості про те, що названі особи були допущені до участі в розгляді справи ухвалою суду як особи, що надають правову допомогу, відсутні. Відтак неможливо встановити, яка саме була надана допомога, і що входить в суму 3 500 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів.

Крім того, ухвалу Луцького міськрайонного суду від 23 січня 2017 року, якою було закрито провадження у справі в частині стягнення гарантованої суми відшкодування коштів у розмірі 200 000 грн. і не вирішено на підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України питання про присудження позивачу понесених ним судових витрат, ОСОБА_1 не оскаржив.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення даних про нього до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Банк Михайлівський», то дана вимога прямо і безпосередньо пов'язана із вимогою про стягнення з Фонду гарантованої суми відшкодування грошових коштів у розмірі 200 000 грн. і, враховуючи наведені вище мотиви, не має правового значення для правильного вирішення інших позовних вимог.

18 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову в частині вимог про стягнення гарантованої суми відшкодування грошових коштів, у зв'язку із тим, що йому виплачено 200 000 грн. гарантованої суми відшкодування (а. с. 32-34).

За цією заявою та відповідним клопотанням у судовому засіданні ухвалою Луцького міськрайонного суду від 23 січня 2017 року провадження у справі в частині стягнення гарантованої суми відшкодування коштів у розмірі 200 000 грн. закрито (а. с. 101).

Тому судом першої інстанції вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача по суті не вирішена.

Виходячи із загальних положень апеляційного провадження у цивільних справах, закріплених у главі 1 розділу V ЦПК України, в апеляційному порядку не може бути переглянуте рішення місцевого суду в частині, в якій воно не ухвалено.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Тому ОСОБА_1 вправі на підставі зазначеної норми процесуального права подати до Луцького міськрайонного суду заяву про ухвалення додаткового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді