АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляцыйне првадження № 22-ц/796/ 2177/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Васалатій К.А.
Справа №756/7423/16-ц Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Сведбанк»,

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи»

про визнання договору факторингу недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р. залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ПАТ «Сведбанк», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору факторингу від 28.11.2012 р. недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати ї постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 10.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2633/0608/45-002.

Також, сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, установлених ч. 1-3, 5,

6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно п.11 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч.5 ст.5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Згідно ст.1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 28.11.2012 р. відбулась заміна кредитора в кредитному договорі, а саме за договором факторингу № 15 від 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а також за договором факторингу б/н від 28.11.2012 р., який було укладено між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно вказаних договорів відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2633/0608/45-002 від 10.06.2008 р. та за іпотечним договором №2633/0608/45-002-Z-1.

Згідно ч.1 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

З матеріалів справи також вбачається, що судом не встановлено підстав, передбачених законом, для визнання недійсним договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р., укладеного між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» щодо передачі боргу по кредитному договору № 2633/0608/45-002 від 10.06.2008 р., тому, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, згідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов»язанні новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. у цьому разі виконання боржником свого обов»язку первісному кредиторові є неналежним виконанням.

Згідно ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов»язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні.

Таким чином, виходячи із змісту вказаних правових норм, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов»язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є неналежним.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 не виконував своїх зобов»язань за кредитним договором, не сплачував заборгованість за кредитним договором ні попередньому кредитору, ні новому кредитору, у зв»язку із чим утворилася заборгованість.

До того ж, позивачем не доведено того, яким чином заміна кредитора у зобов»язанні порушує його права як боржника за кредитним договором.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :