У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визначити місця проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею, як матір'ю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 серпня 2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 аліменти та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 разом з батьком, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року зазначені вище судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд. В подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Позивач вказувала, що на даний час вона і батько дитини не підтримують стосунків, не ведуть спільного господарства, син мешкає з батьком, останній перешкоджає їй, як матері, в спілкуванні з дитиною, що негативно відображається на розвитку дитини, при цьому, навчання, лікування й відпочинок дитини створюються батьком без її участі, у зв'язку із чим просила позов задовольнити.

Не погоджуючись із даним позовом, ОСОБА_5 пред'явив зустрічний позов, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, із ним, як батьком.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що починаючи з 2013 року між ним та ОСОБА_4 суттєво погіршилися стосунки, з жовтня 2013 року вони перестали вести спільне господарство та жити однією сім'єю. Після розірвання шлюбу він та ОСОБА_4 мешкають окремо, малолітня дитина проживає разом із ним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи первинний позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, врахувавши вік дитини та надавши належну оцінку доказам в їх сукупності, врахувавши принципи, закріплені в Декларації про права дитини та Конвенції про права дитини, обґрунтовано виходив із того, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір'ю. При цьому, жодних виключних обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього сина із матір'ю, та доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення матері до дитини, негативний вплив на її особистість, судами встановлено не було.

Згідно з висновком органу опіки та піклування від 30 травня 2016 року спір між батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, можливо вирішити наступним чином: щотижня з понеділка по п'ятницю малолітній ОСОБА_6, проживає з батьком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1; щотижня у суботу і неділю, - проживає з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

Однак, вказаний висновок не було взято до уваги судами попередніх інстанцій у зв'язку з недостатнім обґрунтуванням доцільності визначення місця проживання дитини з батьком та відсутності виняткових підстав для розлучення дитини з матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З урахуванням вказаних обставин, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська