Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3820/16-ц
Провадження №: 2/332/77/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Безлер Л.В.,

при секретарі Жечевій А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за порушення виконання грошового зобовязання, мотивуючи свої вимоги таким. 24 квітня 2014 року приміщення, власником якого вона є, було затоплено. 28.05.14 року на адресу Державного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» нею надіслана вимога про компенсацію вартості нанесеного матеріальної шкоди в результаті затоплення приміщення, проте відповідач, не заперечуючи провини, відмовився відшкодувати завдані збитки добровільно, після чого вона звернулась до суду.

Так, 27 жовтня 2015 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, стягнуто з ДП «Запорізький титано-магнієвий комбінат» спричинену шкоду у сумі 57 314 гривень. У подальшому відбулося процесуальне правонаступництво, в результаті чого правонаступником ДП «Запорізький титано-магнієвий комбінат» стало ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат». Незважаючи на дату спричинення шкоди та винесення рішення судом, вказана сума шкоди була відшкодована відповідачем лише 18.11.16 року. Також зазначає, що правовідносини які склалися між сторонами, повязані з нанесенням шкоди є грошовим зобовязанням та вказує, що чинне законодавство не повязує припинення грошового зобовязання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення, просить стягнути з відповідача 3% річних - 4 522, 31 грн., та інфляційні витрати в сумі 48 109,37 грн., а загалом 52 631,68 грн.

Відповідач надав письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2015 року було виконане 04 листопада 2016 року. Також вказує, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що також на думку відповідача є відповідальністю та вважає, що ст.625 ЦК України регулює зобовязальні правовідносини, а дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Частина 5 статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань, просить в позові відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю із викладених у позові підстав і просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надавши пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях. При цьому підтвердив, що 04.11.2016 року відповідачем перераховано на адресу виконавчої служби грошові кошти на виконання вищевказаного рішення Апеляційного суду Запорізької області.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Грошові зобовязання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобовязана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобовязанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини пятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання і її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобовязання виникають наслідки, передбачені цієї статтею.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 610-612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 57 314 гривень, 500 гривень моральної шкоди та 3 745 гривень 11 копійок судових витрат (а.с.5-9).

Таким чином, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобовязання у звязку зі стягненням спричиненої шкоди та невиконання такого зобовязання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України в Постанові від 06 липня 2016 року (справа №6-1946цс15).

Заборгованість за виконавчим документом сплачена відповідачем 04.11.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням (а.с.42).

Встановлені по справі обставини дають підстави суду зробити висновок про те, що між сторонами існувало грошове зобовязання і відповідачем було допущено його неналежне виконання, оскільки хоча рішення суду й було відповідачем виконане в повному обсязі, проте таке виконання здійснювалося у примусовому порядку і фактичне його виконання відбулося 04.11.2016 року, тобто за спливом значного часу після ухвалення судового рішення.

Згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином безпідставними є посилання сторони відповідача як на підставу звільнення від виконання грошового зобовязання на те, що рішення суду відповідачем виконано.

В свою чергу, посилання відповідача на те, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання та на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами є невірним, оскільки виходячи із положень вищезазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Аналізуючи вказані положення закону, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків та трьох процентів річних від простроченої суми.

Проте суд вважає вірним обраховувати вказані суми, виходячи із розміру заборгованості 61 559,11 грн., оскільки саме такий розмір заборгованості встановлений рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року і в силу ст. 61 ЦПК доказуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася з позовом до суду 17 листопада 2016 року.

При цьому, на думку суду, позивачем невірно включено до періоду розрахунку індексу інфляції та річних відсотків розмір шкоди, яка нараховується з 01.05.2014 року до подачі позовної заяви з суми нанесеної шкоди 57 314 гривень, оскільки апеляційним судом рішення було ухвалене 27 жовтня 2016 року, а виконання відбулося 04.11.2016 року.

Таким чином, розмір 3% річних від простроченої суми боргу за період з 28.10.15р. по 04.11.16 року складатиме 1 882, 19 грн. (сума боргу станом на 04.11.2016р. в розмірі 61 559,11 х 3% річних /365 (кількість днів у році) х 372 (кількість днів прострочки).

Перевіряючи наданий позивачем розрахунок інфляційної складової за період з 28.10.2015 року по 04.11.2016 року, суд керується рекомендаціями, наданими Верховним Судом України у листі від 03.04.1997 року № 62-97р, відповідно до яких для визначення індексу інфляції необхідно перемножити між собою щомісячні індекси, які складають відповідний період прострочки; помножити заборгованість за рішенням суду на індекс інфляції за період прострочки виконання зобов'язання та поділити на сто, враховуючи той факт, що індекс інфляції визначається у відсотках. Розмір інфляційних збитків буде дорівнювати різниці між сумою боргу з урахуванням індексів інфляції та сумою боргу без урахування такої. При застосуванні індексу інфляції, індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, отже умовно потрібно вважати, що сума, яку було внесено за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період цього місяця, а з 16 по 31 число - з наступного місяця. Щомісячний розмір індексу інфляції є загальновідомою інформацією, яка публікується у офіційних виданнях.

Приймаючи до уваги законодавчо встановлені індекси інфляції, інфляція за період з 01.11.2015 року по 04.11.2016 року склала 112, 47%, виходячи із розрахунку:

102,0% х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 101% х 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,7% х 101,8% х 102,8%.

Таким чином, сума інфляційних збитків за період з 01.11.2015 року по 04.11.2016 року дорівнюватиме 7676,42 грн. (сума боргу станом на 04.11.2016 року в розмірі 61559,11 грн. х 112,47% (інфляція за вказаний період) - 61559,11 (сума боргу).

Підсумовуючи вищенаведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 9 558,61 грн. (1882, 19 грн. + 7676,42 грн.)

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивачем був сплачений судовий збір в розмірах 551грн.21коп.

В силу вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, беручи до уваги часткове задоволення вимог позивача, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 92,37 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_4 інфляційні витрати та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання у розмірі 9558 (девять тисяч пятсот пятдесят вісім) гривень 61 копійку.

Стягнути з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 92,37 гривень.

В решті позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовленні в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 23.02.2017 року. Повний текст рішення виготовлено 28.02.2017 року.

Суддя Л.В.Безлер