АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1909/2164/2012 Головуючий у 1-й інстанції Зембра Є.Й.
Провадження № 22-ц/789/50/17 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитною угодою та за позовом ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Кременецького районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитною угодою.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 22 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 25 тис. дол. США з терміном користування до 22 листопада 2012 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Зазначає, що договір кредиту боржником ОСОБА_1 не виконується, відповідачі є солідарними боржниками, в звязку із чим позивач просив стягнути з них 33391.64 дол. США, з яких 17315.13 дол. США заборгованість за кредитом, 10673.44 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом та 3783.19 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 31.29 дол. США штраф (фіксована частина) та 1588.59 дол. США штраф (процентна складова), що за курсом Національного банку України складало 266799.18 грн.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки від 22 листопада 2007 року №11/07/512 МК, посилаючись на те, що такого договору він не укладав.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, первісний позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33391.64 дол. США, що за курсом Національного банку України від 01 червня 2012 року складає 266799.18 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2667.99 грн. судових витрат.

У стягненні з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року №11/07/512 МК відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 22 листопада 2007 року №11/07/512МК, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 107.30 грн. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року у частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсними кредитну угоду від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК, укладену між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та договір про видачу траншу від 22 листопада 2007 року №11/07/512МК посилаючись на те, що даної кредитної угоди з банком він не підписував та жодних кредитних коштів не отримував. Позивач зазначив, що у ході ознайомлення із поданими ПАТ КБ «ПриватБанк» письмовими договорами та додатками до них, він виявив, що умовні рукописні завіряючі підписи під даними угодами та додатками до них були виконані не ним, а невідомою сторонньою особою, шляхом наслідування його підпису.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3783.19 дол. США, що еквівалентно 30227.69 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою №11/08/512МК від 22 листопада 2007 року.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задоволено частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року змінено, зменшено суму стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 01 червня 2011 року по 01 червня 2012 року із ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» із 30227.69 грн. До 7497.10 грн. та 749.91 грн. судового збору.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задоволено частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року в частині стягнення пені змінено та стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частинах 30227.69 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № 11/07/512 МК від 22 листопада 2007 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», але в межах вартості майна, одержаного ними у спадщину після смерті ОСОБА_1.

В решті рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року -залишити без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦПК України з моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу.

В апеляційній скарзі на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що суд безпідставно стягнув з нього пеню за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором і безпідставно вирахував суму стягнення пені в доларах США, а не в національній валюті гривні. Разом із тим, ОСОБА_1 вказав, що суд не взяв до уваги його пояснення про те, що він не підписував і не укладав кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк», кредитних коштів не отримував. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, а його позов задовольнити повністю.

Сторони по справі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних міркувань.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності в кредитному договорі сторонами обумовлений 5 років. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, суд виходив із того, що ним не доведено факт непідписання кредитного договору. Крім того, позивачем частково сплачувалась заборгованість за цим договором. Також суд першої інстанції вважав, що з позичальника ОСОБА_1 слід стягнути в користь ПАТ КБ "Приват Банк" пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 3783.19 дол. США, що еквівалентно 30227.69 грн.

Однак, повністю погодитись із вказаним висновком суду неможливо.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно з кредитною угодою від 22 листопада 2007 року, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США на термін до 22 листопада 2012 року.

Згідно розрахунку банку, станом на 01 червня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного банку України від 1 червня 2012 року становить 266 799 грн. 18 коп. та складалась із наступного: 17 315 доларів 13 центів США - заборгованість за кредитом; 10 673 долари 44 центи США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3783 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафів відповідно до договору: 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина), 1 588 доларів 59 центів США - штраф (процентна складова).

Стосовно посилань апелянта на неправильність здійсненого розрахунку пені та пропуск строку позовної давності колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до п.6.4 кредитного договору № 11/07/512 МК від 22 листопада 2007 року, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених п.п. 6.1, 6.2, 6.3 даної Угоди, здійснюється протягом 3 років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником.

Згідно п.6.8 цього ж договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що нарахування суми пені проведено за межами трьохрічного строку, передбаченого п. 6.4 договору кредиту, оскільки як видно з розрахунку, заборгованість з пені в сумі 312 дол. США, яка існувала станом на 21 травня 2009 року, була погашена 28 травня 2009 року шляхом зарахування платежу на суму 332.54 дол. США. Після цього, 31 липня 2009 року позичальник вніс 17.85 дол. США, за рахунок чого було погашено 13.12 дол. США заборгованості з пені, яка існувала станом на 21 липня 2009 року і в склад якої входила сума 2.84 дол. США, нарахована 28 травня 2009 року. Фактично нарахування пені проведено банком з 17 вересня 2009 року по 01 червня 2012 року, тобто, в межах строку, передбаченого п.6.4 договору кредиту (т.1 а.с.6 зворот).

Слід також врахувати і те, що ні ОСОБА_1, ні його правонаступники не подали іншого розрахунку, який би спростовував розрахунок банку.

Під час розгляду справи в апеляційному суді 18 березня 2016 року представник ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку спеціальної позовної давності, передбаченої п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, до правовідносин щодо стягнення пені.

З матеріалів справи видно, що під час розгляду справи сторона не зверталась із заявою про застосування позовної давності.

Вирішуючи вказане питання, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому слід також врахувати, що відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, зявлених в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307 цс 15, яка є обов'язковою для судів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування апеляційним судом спеціальної позовної давності до правовідносин щодо стягнення пені та її зменшення.

Також при розгляді справи суд помилково в резолютивній частині рішення зазначив про стягнення пені в іноземній валюті.

При цьому, суд не врахував, що відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

В абз.2, 3 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З указаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду про стягнення заборгованості зі сплати пені в доларах США, не ґрунтуються на вимогах закону.

Як видно з свідоцтва про смерть, виданого 28 травня 2015 року Великобережецькою сільською радою Кременецького району, 28 травня 2015 року ОСОБА_1 помер.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2016 року залучено у якості правонаступників померлого ОСОБА_1: ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стосовно підстав для стягнення пені із правонаступників померлого ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою, у якій зазначив, що він приймати спадщину після смерті ОСОБА_1 не бажає, на отримання свідоцтва про право на спадщину не претендує та не заперечує проти прийняття спадщини у повному обсязі ОСОБА_2

Згідно інформації Кременецької державної нотаріальної контори №6 від 24 січня 2017 року, на запит апеляційного суду Тернопільської області повідомлено, що спадкоємці померлого 28 травня 2015 року ОСОБА_1 в Кременецьку державну контору не зверталися. Додатково повідомлено, що за даними спадкового реєстру, спадкова справа на майно вказаного спадкодавця не відкривалась жодним нотаріусом України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 608 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Чинним законодавством України передбачено порядок виконання спадкоємцями зобовязань спадкодавця.

Зокрема, відповідно до ст.ст.1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Порядок прийняття спадщини визначений Главою 87 ЦК України.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З матеріалів справи вбачається, що після померлої ОСОБА_1 із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_3, ОСОБА_2 до нотаріальної контори не звертались.

Позивачем не надано жодних доказів про прийняття правонаступниками ОСОБА_3 спадщини та грошову вартість спадкового майна.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року в частині стягнення пені слід змінити та у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_1 ніким не прийнято.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів, то суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову. Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 не підписував спірної кредитної угоди є безпідставними, оскільки спростовуються наданими позивачем доказами про часткову сплату заборгованості за даною угодою.

Також факт погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитною угодою №11/07/512МК встановлений рішенням Кременецького районного суду від 01 листопада 2013 року, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року, які мають преюдиційне значення для вирішення позову ОСОБА_1 про визнання кредитної угоди та договору про видачу траншу недійсними, а нових доказів, які б не були предметом розгляду суду не подано.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року змінити та в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитною угодою - відмовити.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року змінити.

В частині стягнення із ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитною угодою рішення суду скасувати.

Ухвалити в даній частині нове рішення, яким в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитною угодою - відмовити.

В решті рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5