Справа № 639/5039/16
23 лютого 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Іванової І.В.,
за участю секретаря Тущенко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності ,
29 червня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд ухвалити рішення на підставі якого, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (Катеринінська) в м. Харкові, укладений 12 березня 1997 року Харківською універсальною біржею між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, зареєстрований за №У-03-098-Н. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 /Катеринінська/ в м. Харкові.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 березня 1997 року вона за договором купівлі-продажу нерухомого майна № У-03-098-Н придбала у гр.-ки ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (зараз Катеринінська) у м. Харкові. Даний договір був укладений на Харківській Універсальній Біржі і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» був зареєстрований 12 березня 1997 року в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером №У-03-098-Н. Положенням п. 1.14 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Обовязкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, а поняття «житловий будинок» і «квартира» у законодавстві розрізняються. Таким чином після укладення даного договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Умови укладеного договору купівлі-продажу були повністю виконані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а 28 березня 1997 року цей договір було зареєстровано у ХМБТІ за № П-6-5309. Позивач зазначила, що договори купівлі-продажу земельних ділянок, єдиних майнових комплексів, житлових будинків (квартир) або іншого нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Внаслідок невизнання дійсності договору купівлі-продажу державною нотаріальною конторою вона не може розпорядитися належною їй квартирою, що порушує надане їй як власнику ст. 317 ЦК України право розпоряджатися своїм майном. Нотаріус розяснив їй, що згідно діючого цивільного законодавства договір купівлі-продажу нерухомого майна повинний бути нотаріально посвідченим. До того ж, у випадку, коли сторони домовилися про усі суттєві умови договору, і до того ж відбулося повне або часткове виконання договору, такий договір може бути визнаний дійсним у судовому порядку. Фактично і виходячи з тексту правочину, між нею та відповідачем дійсно і у повному обсязі були виконані усі умови договору купівлі-продажу: на час посвідчення правочину відповідачу була передана уся сума коштів за договором, а саме 3 200,00 гривень, квартира перейшла у її повне володіння та розпорядження, вона користувалась нею з березня 1997 року та по теперішній час. Відповідач звільнила квартиру негайно після підписання договору, і з 14 березня 1997 року позивач має паспортну реєстрацію у спірній квартирі. На підставі вищенаведеного позивач вважає, що ними договір фактично було виконано, тобто, в цьому випадку зазначений правочин повинний бути визнаний дійсним. На її думку, відповідач не буде заперечувати вищенаведені обставини. Позивач звернула увагу на те, що спірна квартира двокімнатна, загальна її площа 40,4 кв.м., розташована на 1-му поверсі 2 поверхового будинку, який було збудовано більше ста років тому, з обмеженими зручностями (зручності розташовані на подвірї). Тому на її думку, вартість спірної квартири не перевищує 50 000,00 гривень, але вона згодна на оцінку квартири судом згідно ст. 80 ЦПК України. У звязку з вищенаведеним, вона звернулась до суду з зазначеним позовом.
Позивач, ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась, була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення у пресі, від неї не надійшла письмова відповідь на повідомлення суду, або клопотання з проханням відкласти слухання справи. В матеріалах справи достатньо наявних доказів, позивачка не заперечує проти винесення заочного рішення, а тому суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі, виходячи з наступних обставин.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).
Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.
У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що 12 березня 1997 року на Харківській Універсальній Біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (Катеринінська) у м. Харкові. Даний договір був зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером №У-03-098-Н (а.с. 8).
Положенням п. 1.14 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем у КП «Харківському міському бюро технічної інвентаризації», про що свідчить реєстраційне посвідчення, видане КП «ХМБТІ» за реєстровим П-6-5309 від 28.03.1997 року (а.с.9).
При укладанні договору купівлі-продажу від 12.03.1997 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.
У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.
В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється.
На сьогоднішній момент позивач ОСОБА_1 володіє і користується спірною квартирою, веде господарство, сплачує необхідні платежі та має намір розпорядитися належним їй майном. Проте нотаріально посвідчити зазначений договір, укладений на Харківській Універсальній Біржі вона не має можливості.
Отже, оскільки договір купівлі-продажу № 5166 № 5 в будинку № 47 по вул. Примакова (Катеринінська) у м. Харкові, було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивач добросовісно помилявся щодо відсутності необхідності його нотаріального посвідчення.
Згідно ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Оскільки в судовому засіданні встановлено факт повного виконання спірного договору сторонами, то суд вважає за можливе визнати вказаний договір дійсним, а за позивачем повинно бути визнано право власності на вищевказану квартиру.
На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та керуючись ст. ст. 220, 334 ЦК України, ст. ст. 60, 212, 214, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 /Катеринінська/ в м. Харкові, укладений 12 березня 1997 року Харківською універсальною біржею між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, зареєстрований за №У-03-098-Н.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 /Катеринінська/ в м. Харкові.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з моменту одержання його копії.

Суддя Іванова І.В.