Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Маловільшанської сільської ради, третя особа - Білоцерківська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Маловільшанської сільської ради, третя особа - Білоцерківська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Посилалися на те, що рішенням народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року поділено майно колгоспного двору у с. Мала Вільшанка та виділено ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_1 2/3 частини хати, 2/3 частини погреба та інше майно, а ОСОБА_4. виділено 1/3 частини хати, 1/3 частини погреба та інше майно. Зазначали, що чинним законодавством на час ухвалення судом рішення не було передбачено обов'язкової реєстрації права власності.

З 1989 по 2012 року позивач ОСОБА_1 був зареєстрований по АДРЕСА_1. В подальшому рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року, ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування даним житловим будинком. Позивачам стало відомо про існування іншого правовстановлюючого документа на будинок АДРЕСА_1, а саме свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 17 квітня 1995 року, виданого ОСОБА_4., згідно з яким будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої власності. Вважають дане свідоцтво незаконним, оскільки позивачі є власниками 2/3 частини даного будинку на підставі вказаного вище рішення народного суду Білоцерківського району Київської області від 6 квітня 1971 року. Крім того, у свідоцтві про право приватної власності зазначено, що підставою для його видачі є рішення Білоцерківської районної ради народних депутатів від 19 квітня 1988 року № 45, однак дане свідоцтво про право приватної власності видане виконавчим комітетом Маловільшанської сільської ради народних депутатів, що, на думку позивачів, є грубим порушенням Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Також позивачі вважають свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння незаконним з тих підстав, що воно видане на ім'я ОСОБА_4 17 квітня 1995 року,тобто після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1

Також позивачі зазначали, що після смерті ОСОБА_4 02 березня 1996 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок АДРЕСА_1. На думку позивачів, дане свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним, оскільки при його видачі порушено їхнє право власності на вказаний будинок.

З урахуванням наведеного позивачі просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1, видане 17 квітня 1995 року Маловільшанською сільською радою народних депутатів на ім'я ОСОБА_4

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 березня 1996 року, виданого виконуючою обов'язки державного нотаріуса Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області Пашкевич Л.Г. на ім'я ОСОБА_3, на спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_4., що знаходиться по АДРЕСА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 2-184.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2015 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачі мають право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння відповідно до рішення народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року, а також те, що свідоцтво про право приватної власності на ім'я ОСОБА_4 на вказане вище домоволодіння було видане вже після його смерті, тому дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним, оскільки воно видане з порушенням права власності позивачів на вказане домоволодіння та з порушенням вимог закону. Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 березня 1996 року недійсним, оскільки у зв'язку з його видачею порушуються права позивачів.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 січня 1965 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а. с. 10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а. с. 12).

З листа Маловільшанської сілької ради Білоцерківського району Київської області від 01 вересня 2015 року вбачається, що відповідно до погосподарської книги за 1967 - 1969 роки ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1, головою двору якого був ОСОБА_4 (а. с. 82).

Судом встановлено, що рішенням народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року поділено майно колгоспного двору у с. Мала Вільшанка та виділено ОСОБА_2 з дитиною 2/3 частини хати, 2/3 частини погреба, ліжко з матрацом, шафу, 460 кг картоплі, 100 кг зерна, а всього на суму 2740 крб. Виділено ОСОБА_4. 1/3 частини хати, 1/3 частини погреба, тафту, 240 кг картоплі, а всього на суму 1390 крб. (а. с. 9).

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, 12 липня 1977 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, її прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_2 (а. с. 11)

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 14).

17 квітня 1995 року виконавчим комітетом Маловільшанської сільської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 Білоцерківського району на ОСОБА_4 (а. с. 17, 65).

Встановлено, що за життя ОСОБА_4 склав заповіт від 30 грудня 1994 року, за яким заповів своїй сестрі ОСОБА_3 все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на яке за законом матиме право (а. с. 67).

19 січня 1995 року ОСОБА_3 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а. с. 62).

Встановлено, що 02 березня 1996 року виконуючою обов'язки державного нотаріусу Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області Пашкевич Л.Г. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудам, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 71).

Разом з тим судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, - відмовлено. Апеляційний суд обґрунтував свої висновки тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - були членами колгоспного двору по АДРЕСА_1, який був поділений між ними за рішенням суду та з урахуванням неповнолітнього віку ОСОБА_1 судом було виділено більшу частину колгоспного двору, тому він мав право користуватися спірним майном. Крім того, суд не звернув уваги на те, що свідоцтво про право власності на весь спірний будинок на ім'я ОСОБА_4 було видано після його смерті та в подальшому ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування, у порушення вимог ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) і ст. 405 ЦК України суд першої інстанції позбавив права користування житловим будинком ОСОБА_1 (а. с. 39-41). Тому вказані обставини відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК Українисвідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Зі змісту позову вбачається, що позивачам про порушення їхніх прав стало відомо з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року, яким ОСОБА_1 було визнаний таким, що втратив право на користування житловим будинком. Ці обставини відповідачем ОСОБА_3 у заяві про застосування строку позовної давності не спростовано.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушенню свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред'явили позов до суду 20 травня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачами не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання свідоцтво про право приватної власності недійсним, оскільки воно видане з порушенням права власності позивачів на вказане домоволодіння та з порушенням вимог закону, оскільки позивачі мають право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння відповідно до рішення народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року, а також те, що свідоцтво про право приватної власності на ім'я ОСОБА_4 на вказане вище домоволодіння було видане вже після його смерті. Крім того, суди дійшли правильного висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 березня 1996 року недійсним, оскільки у зв'язку з його видачею порушуються права позивачів.

Отже, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні підстави, передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України, для скасування вказаних судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що ухвалені судові рішення попередніх інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міського суду Київської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова