УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що 08 липня 2005 року між сторонами у справі був укладений шлюб, який розірваний 02 жовтня 2010 року. Від шлюбу народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає разом з матір'ю в с. Шотівка Іванівського району Херсонської області та перебуває на її повному утриманні. ОСОБА_5 проживає окремо в с. Стара Збур'ївка Голопристанського району Херсонської області. Позивач зазначила, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приймає участі у вихованні дитини, не сплачує аліменти, присуджені за рішенням суду, тому звернулась з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, щоОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із матір'ю в с. Шотівка Іванівського району Херсонської області та перебуває на її утриманні.

Відповідач проживає окремо в с. Стара Збур'ївка Голопристанського району Херсонської області.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 30 січня 2009 року стягнуто з ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки.

На підставі виконавчого листа від 30 січня 2009 року, починаючи із грудня 2015 року стягуються аліменти із заробітної плати відповідача за місцем його роботи КП «Голопристанська ЦРЛ». Стягнута сума надіслана на картковий рахунок позивача, через відмову останньої отримати кошти у поштовому відділенні за місцем проживання. (а.с.35).

Згідно довідки із місця роботи відповідача вбачається, що із заробітку стягуються, як поточні щомісячні платежі за аліментами на утримання дитини, так і кошти на погашення заборгованості за попередній період. (а.с. 35).

Звернувшись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 - батька малолітньої дитини батьківських прав позивач посилалася на наявність підстав для цього, визначених ст. 164 СК України.

Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що висновок Органу опіки та піклування служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, зроблено без урахування перевірених судами фактів, він є однобічним, поверховим та ґрунтується винятково на тих обставинах, що відповідач не проживає разом з дитиною, не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею і не цікавиться її життям; при цьому зазначений висновок не відображає дійсних підстав недодержання відповідачем оспорюваних прав і обов'язків, а тому не підтверджує його винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов'язків, не відповідає інтересам дитини і носить формальний характер, у зв'язку із чим, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, викладеним у апеляційній скарзі, були предметом перевірки апеляційним судом та обґрунтовано відхилені.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
М.К. Гримич
І.М. Фаловська