АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/515/17 Справа № 186/913/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Дніпро

21 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Петешенкова М.Ю.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири /т.1 а.с. 2-5, 199-201/.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22.09.2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі /т. 2 а.с. 40-45/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.2 а.с. 48-54/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього певну грошову сумі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони на справді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 16.02.2013 року, який було зареєстровано відділом РАЦС реєстраційної служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 19, позивач прийняла прізвище чоловіка Сльонова /т.1 а.с. 9/.

До цього часу позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, шлюб було розірвано за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.12.2012 року /т.2 а.с. 29/.

19.12.2012 року мати відповідача - ОСОБА_4, продала належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 90 000 грн. /т.1 а.с. 90/.

30.01.2013 року, ОСОБА_3 передав ОСОБА_5Г передплату за проживання в спірній квартирі в сумі 2400 грн. /т.2 а.с. 19/.

25.07.2013 року ОСОБА_5 дає ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність за реєстровим № 1513, якою уповноважив його бути представником з питань оформлення його спадкових прав на квартиру та доручив після оформлення спадщини продати квартиру АДРЕСА_2 /т.1 а.с. 83/.

В цей же день, 25.07.2013 року відповідач ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 задаток в розмірі 4 000 доларів США в рахунок продажу квартири, а 26.07.2013 року борг в розмірі 2700 доларів США, що підтверджується розпискою /т.1 а.с. 11/.

10.10.2013 року ОСОБА_3 по довіреності, від імені ОСОБА_5, за 50 000 грн. продає спірну квартиру АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_4, про що приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального зроблено актовий запис № 2167 /т.1 а.с. 43/.

24.10.2013 року ОСОБА_4 подарувала квартиру своєму сину ОСОБА_3, що підтверджується нотаріально посвідченим договором, реєстровий номер 2341 /т.1 а.с. 12/.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 17.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано /т.1 а.с. 136-137/.

07.06.2016 року ОСОБА_7 зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_8, про що Першотравенським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 36 /т.2 а.с. 14/

Звертаючись у червні 2014 року з вищевказаним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що проживаючи однією сім'єю з чоловіком вони збирали кошти на купівлю житла, з цією метою вони отримали кредит у ВТБ Банку, який погашали разом в період шлюбу. У липні 2013 року подружжя за спільні кошти придбало квартиру АДРЕСА_3 за 44 000 грн. В подальшому позивач дізналася, що продавець квартири оформив на її чоловіка довіреність, на підставі довіреність квартира була продана його матері, а потім подарована ОСОБА_3, вважає що договір купівлі-продажу є удаваним, а квартира є сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правих відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою ст. 202, частиною третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1026цс16 від 07.09.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що продавець квартири ОСОБА_5 є громадянином ОСОБА_9, спірну квартиру отримав у спадщину і на момент укладення договору купівлі-продажу не мав правовстановлюючих документів на квартиру, тому дав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність для оформлення від його імені документів на квартиру та її відчуження /т.1 а.с. 83/.

Довіреність була видана саме ОСОБА_3 так його мати ОСОБА_4, яка покупала квартиру, жінка похилого віку і їй самій важко було займатися оформленням правовстановлюючих документів на квартиру.

Тому не можна визнати цей договір недійсним, так як цей факт не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

Відносно доводів позивача, що квартира набута ними під час шлюбу і є спільною сумісною власністю, то з ними не можна погодитися, так як статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.

Колегія суддів вважає, що при вищенаведених обставинах справи, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих нею доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_10