Справа № 727/8904/16-ц
Провадження № 2/727/50/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повторно заочне)

17 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці

в складі: головуючого судді Волошина С.О.

при секретарі Кушнірюк Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення осіб із житлового приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про виселення осіб із житлового приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням посилаючись на те, що з 21 вересня 2016 року вона є власником квартири № 1А, в будинку № 64 по вул. Головній в м. Чернівці, яку набула у власність через неналежне виконанням зобов'язань за договором позики від 01 вересня 2014 року ОСОБА_2.

Відповідно до договору позики від 01 вересня 2014 року, вона передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 476203 грн., без врахування відсотків строком до 01 вересня 2015 року включно.

В забезпечення повернення коштів між нею та відповідачем 01 вересня 2014 року укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 10953, 10954.

Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

15 вересня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору від 01.09.2014, відповідно до якого вона передала у строкове користування ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 880303,27 грн., що на день передачі було еквівалентно 40100 доларів США, без нарахування відсотків строком до 01 жовтня 2015 року.

В термін до 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2 кошти не повернула, в усному порядку неодноразово обіцяла розрахуватись в повному обсязі, проте жодних розрахунків не здійснено.

14 липня 2016 року направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 лист в якому просить погасити суму боргу за договором, і що в противному випадку вона вимушена буде зареєструвати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Її звернення відповідачем проігноровано, тому вона звернулась до державного реєстратора Чернівецької міської ради Чернівецької області з проханням зареєструвати за нею право власності квартиру АДРЕСА_1.

21 вересня 2016 року державний реєстратор Чернівецької міської ради Чернівецької області ОСОБА_4 зареєструвала за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Оформивши документи на квартиру вона виявила, що відповідач ОСОБА_2 продовжує користуватися належним їй на праві приватної власності житлом, чим порушує її право на житло.

26 вересня 2016 року вона звернулася з листом до ОСОБА_2 в якому просила звільнити приміщення квартири і передати ключі від цієї квартири. Однак жодної відповіді та дій по звільненню приміщення квартири відповідач не вчинила.

Просить позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою №1-а, в будинку № 64 по вул. Головній в м. Чернівці шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири та звільнення квартири від рухомого майна.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась та надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась повторно, про місце, день та час розгляду справи була повідомлена завчасно і належним чином повістками, про поважні причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, по справі можливо постановити повторне заочне рішення.

Судом встановлено, що на виконання вимог Іпотечного договору від 01.09.2014 року, з внесеними змінами від 15.09.2015 року, за ОСОБА_5 21.09.2016 року зареєстровано право власності на квартиру № 1А, по вул. Головній 64 в м. Чернівцях, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна № 72714257 ( а.с.30).

Згідно ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення та передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 Цього кодексу (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 03.02.2016 року по справі № 6-1449цс15.

Відповідно до ст. 132-2 Житлового кодексу жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним

місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна № 72714903 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2, тобто квартира з якої позивач просить виселити відповідача не є її єдиним житлом (а.с. 32).

Крім того, відповідач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі, що належить ОСОБА_6 (а.с.33).

Згідно п.43 постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ" від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідач у справі право власності позивача на квартиру АДРЕСА_3, не оскаржувалось.

26.09.2016 року позивач направила відповідачу досудову вимогу про звільнення квартири (а.с.35-39).

Відповідач обізнана про позовні вимоги, що є предметом спору та заперечень проти позову суду не надала, також не повідомила суд про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України, а тому позов доведений та підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 316та 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статей 319, 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_5, як власнику квартири АДРЕСА_3, належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, проте наявність рухомого майна в спірній квартирі перешкоджає їй користуватись та розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд.

05.12.2016 року по даній справі постановлено заочне рішення яким задоволено позов та позбавлено ОСОБА_2 права користування квартирою № 1 в будинку № 64 по вул. Головній, в м. Чернівці шляхом виселення її з даної квартири та звільнення квартири АДРЕСА_3 від рухомого майна, яке перебуває у квартирі. (а.с.54-55).

21.12.2013 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про скасування заочного рішення суду (а.с.59-61).

Ухвалою суду від 28.12.2016 року заочне рішення скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.69).

Після скасування заочного рішення відповідач знову двічі не зявилась в судове засідання без поважних причин, тому суд розцінює такі дії як спосіб затягування розгляду справи.

Встановленні обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню та ОСОБА_2, необхідно позбавити права користування квартирою № 1 в будинку № 64 по вул. Головній, в м. Чернівці шляхом виселення її з даної квартири та звільнення квартири АДРЕСА_3 від рухомого майна, яке перебуває у квартирі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 33, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст..ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 132-2 ЖК Української РСР, постановою Верховного суду України № 6 1449цс15 від 03.02.2016 року, ст.ст. 10,57,60,212-215, 226, 232 ч.3, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 про виселення осіб із житлового приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 права користування квартирою № 1 в будинку № 64 по вул. Головній, в м. Чернівці шляхом виселення її з даної квартири та звільнення квартири АДРЕСА_3 від рухомого майна, яке перебуває у квартирі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Волошин