Справа № 204/4139/16-ц
Провадження № 2/204/93/17 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг у розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.06.2016 року еквівалентно 75006 грн. 00 коп., 3 % річних у розмірі 2500 грн. 00 коп., а також судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 22 вересня 2013 року вона позичила ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, на підтвердження чого останнім було написано розписку (відповідно до розписки - завдаток). Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути борг, але він різними способами ухиляється від виконання грошового зобовязання. Позивачка направляла відповідачу письмові претензії, але він продовжує ухилятися, відтак вона була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги позивачки та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки та просив відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказав, що між сторонами спору ніколи не існувало відносин з приводу позики (займу) будь якого майна або грошових коштів, як зазначає позивачка у своїй позовній заяві, що можна вважати введенням суду в оману. Розписка, копія якої знаходяться в матеріалах справи не є борговою розпискою, а є документами, які свідчать про передачу позивачкою та отримання відповідачем грошових коштів у вигляді завдатку, за автомобіль ВАЗ 2110, який відповідач вирішив продати, а син позивачки - ОСОБА_5 придбати. З тексту розписки, яку позивачка надала в матеріали справи чітко вбачається правовідносини з приводу завдатку. Зазначені правовідносини виникли ще у 2013 році, коли відповідач та син позивачки домовились про відчуження автомобілю, про який також йдеться у розписці, і, що сума завдатку буде складати 3000,00 доларів США, які син позивачки зобовязався передати відповідачу. В подальшому, позивачка повідомила відповідачу, що автомобіль купувати не буде, оскільки в ньому відпала необхідність і почала вимагати повернення завдатку.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У судовому засіданні було встановлено, що 22 вересня 2013 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 3000 доларів США, що в еквіваленті складало 24360 грн., що підтверджується розпискою, яку написав власноручно відповідач. Згідно з розпискою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 3000 доларів США, що в еквіваленті складало 24360 грн., за автомобіль ВАЗ-2110, який ним продається, про що зазначено самим ОСОБА_4 в розписці.

Позивачка вважає, що між ними був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка, і у звязку з тим, що ОСОБА_4 не повернув позику, просила стягнути її з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, розписка написана 22 вересня 2013 року ОСОБА_4 про отримання грошових коштів не містить зобовязання про їх повернення.

Тобто, зміст вказаної розписки суперечить положенням ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, зокрема, вона не містить: умови отримання позичальником в борг грошей; зазначенням, що позичальник зобовязується їх повернути; та дату отримання коштів.

Вищевказані правові позиції також висловлені Верховним Судом України в його постановах від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України.

Таким чином, договір є нікчемним, а тому правових наслідків не створює.

Крім того, в самій розписці зазначено, що отримані кошти є завдатком, а не позикою. Тому, доводи позивачки та її представника не знайшли свого підтвердження в судовому розгляді даної справи.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 525, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 179, 209, 212-215, 224-227, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова