Ухвала

іменем україни

01 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Гаїбова Руслана Ельшановича, за касаційною скаргою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Гаїбова Руслана Ельшановича на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»(далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ) ГаїбоваР.Е. щодо винесення постанови про повернення стягувачу виконавчого листа, посилаючись на те, що вказана постанова винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець поверхово підійшов до виконання своїх обов'язків, не вжив всіх можливих заходів для розшуку майна боржника, крім того направив оскаржувану постанову стягувачу без повідомлення про вручення, в зв'язку з чим банк просив визнати дії державного виконавця про ненадсилання рекомендованим листом з повідомленням про вручення постанови про повернення виконавчого документа неправомірними; визнати дії державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу неправомірними; скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу; зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії з виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі № 2-5178/10.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року скаргу задоволено частково.

Визнано дії державного виконавця Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ про повернення виконавчого документу неправомірними.

Скасованопостанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 травня 2015 року.

Зобов'язанодержавного виконавця Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ провести виконавчі дії з виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2007 року.

У касаційній скарзі державний виконавець Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ Гаїбов Р.Е. просить скасувати оскаржувані ухвали та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи скаргу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що державним виконавцем передчасно вирішено питання про повернення виконавчого листа стягувачу, оскільки не виконані всі дії необхідні для виконання судового рішення, в акті державного виконавця Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ ГаїбоваР.Е. від 21 травня 2015 року не зазначена адреса, за якою здійснювалась перевірка майна боржника та перелік майна, на яке не можливо звернути стягнення.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвали суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції Українисудові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У ч. 2 ст. 387 ЦПК Українизазначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судами встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2010 року у справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, з останнього на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 13 673 грн 57 коп.

07 грудня 2010 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 2-5178/10 щодо примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2010 року.

06 січня 2011 року державним виконавцем ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

05 жовтня 2012 року на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу щодо добровільного виконання судового рішення.

08 жовтня 2012 року державним виконавцем зроблено запит про наявність у боржника транспортних засобів.

06 грудня 2013 року державний виконавець ВДВС виніс постанову про розшук автомобіля марки Daewoo, моделі Nexia, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить боржнику.

Постановою державного виконавця від 03 жовтня 2014 року виконавче провадження об'єднано у зведене виконавче провадження.

17 травня 2015 року державним виконавцем зроблено запит до реєстру права власності нерухомого майна відносно боржника.

Відповідно до акту державного виконавця від 21 травня 2015 року у боржника не виявилося майна на яке можливо звернути стягнення, за адресою, вказаною у виконавчому документі.

29 травня 2015 року державним виконавцем складено акт про те, що постанова державного виконавця від 06 грудня 2013 року про розшук автомобіля не виконана, автомобіль не затриманий.

29 травня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що державний виконавець приймаючи до виконання виконавчий документ в постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусово із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. За заявою стягувача державний виконавець з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: повернення виконавчого документа стягувачу згідно зі статтею 47 цього Закону.

Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець повинен оголосити розшук боржника, якщо боржник за місцем реєстрації не проживає, звернутись з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до п. 8 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з п. 3.12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (далі − Інструкція), організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Пунктом 3.17 Інструкції передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), яка його видала, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження.

Однак, суди не звернули уваги, що матеріали справи містять належним чином оформлені матеріали виконавчого провадження, в межах яких державним виконавцем були вчинені виконавчі дії: здійснено запити до реєструючих органів з питань належності майна боржнику ОСОБА_2; щодо з'ясування місцезнаходження боржника; за результатами запитів виявлено відсутність майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Задовольняючи скаргу районний суд зазначив, що усі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на виконання рішення суду, державним виконавцем своєчасно та в повному обсязі вчинені не були, однак не зазначено ні конкретної норми матеріального права, ні перелічені, які саме дії не були виконанні державним виконавцем для виконання рішення.

Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, в своїй ухвалі послався на те, що в акті державного виконавця Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ Гаїбова Р.Е. від 21 травня 2015 року не зазначена адреса, за якою здійснювалась перевірка майна боржника та перелік майна, на яке не можливо звернути стягнення, не звернувши уваги, що в акті державний виконавець зазначив, що вихід здійснено за адресою зазначеною у виконавчому документі та встановлено, що майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам відносно вжитих державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення суду, не зазначивши, які конкретно дії не були вчинені державним виконавцем, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Гаїбова РусланаЕльшановичазадовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова