Справа № 686/2574/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

Головуючого судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської А.В.,

розглянувши в місті Хмельницькому в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України цивільну справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив :

07 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 17 вересня 1998 року по теперішній час перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період перебування у зареєстрованому шлюбі, ними за рахунок спільних коштів, була придбана квартира №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому, та зареєстрована на імя відповідача ОСОБА_2

Вказує, що вони так і не дійшли згоди щодо поділу даної квартири, чоловік відмовляється поділити майно в добровільному порядку, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому, як на частку у спільному майні подружжя.

Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суд заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що 17 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб від 09.03.2016 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому та зареєстрована на імя відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 21.03.2006 року, реєстровий № 1382. Що також вбачається із витягу про реєстрацію права власності №10159438, виданим Хмельницьким БТІ 21.03.2006 року та з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості від 13.02.2017 р. Обтяження відсутні.

Відповідно до експертного висновку ПП «Золотий Ключ» від 06.02.2017 р. № 3013 ринкова вартість однокімнатної квартиру №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому становить 125 000,00 грн.

Згідно з п. п. 22, 24 Постанови постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди ? виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Сторони погодилися з даною вартістю спірного майна, яке було оцінено відповідно до експертного висновку ПП «Золотий Ключ» від 06.02.2017 р. № 3013, оскільки відповідач позов визнав, а заперечень щодо вартості майна не поступало.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, спірне майно є обєктом спільної сумісної власності сторін як подружжя. Дане майно було придбане сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Сторони не заперечують, що дане майно є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В п.п. 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За таких обставин суд вважає, що слід визнати за позивачем право власності на ? спірної квартири, залишивши у власності відповідача іншу ? її частку.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 5, 8, 10, 11, 61, 130, 174, 212 215 ЦПК України, ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому.

Залишити у власності ОСОБА_2 ? частину квартири №60 в житловому будинку №65/4 по Проспекту Миру, що в м. Хмельницькому.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення Апеляційному суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя