Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/810/17 Головуючий у 1 інстанції: Андрюшина Л.А.
Є.У.№ 332/2229/16-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, ОСОБА_4, третьої особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради,про визнання недійсним та скасування деравного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.1999 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 Також йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.02.1999 року належить 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку. Співвласником житлового будинку та власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. За житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 598 кв.м на підставі рішення Запорізької міської ради від 28.06.1956р. За житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 595 м.кв на підставі рішення Запорізької міської ради від 28.06.1956 року. У зв'язку з набуттям ним права власності на вказаненерухоме майно, йому за законом (ч.1,2 ст.120 ЗК України, ч.1,2 ст.377 ЦК України) в користування перейшли земельні ділянки, на яких розташовані вказані будинки і він став законним користувачем вказаних земельних ділянок. Значний проміжок часу він не проживав у зазначених будинках, але навідувався до них періодично. У 2009 році він вирішив збудувати власний житловий будинок на цих земельних ділянках для чого заклав фундамент, але внаслідок фінансових труднощів та сімейних обставин наприкінці 2010 року будівництво було призупинено і до січня 2014 року він не приїжджав за адресами земельних ділянок. У січні 2014 року він приїхав за адресою: АДРЕСА_2 і виявив, що на місці закладеного ним фундаменту невідомою особою споруджено житловий будинок. З метою отримання інформації він звернувся до сайту Держкомзему та з'ясував, що частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 приватизовані, мають кадастровий номер та іншу конфігурацію. За інформацією Запорізької міської ради земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 передана у власність ОСОБА_6 на підставі рішення сімнадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 58 від 27.12.2011 року. У березні 2014року він звернувся до правоохоронного органу із заявою про відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6, який протиправно та незаконно заволодів належним йому майном і земельними ділянками, та відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0000479 від 01.03.2014 року, розпочато досудове розслідування. Вважає, що передача земельних ділянок, розташованих за вищевказаними адресами у власність ОСОБА_6 відбулась незаконно, оскільки чинне законодавство України ст.116,ст.118 ЗК України передбачає передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні або належать до земель державної чи комунальної власності. Між тим, ОСОБА_6 ніколи не отримував на законних підставах право користування земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 та 22-Б та при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на вищезазначену земельну ділянку, ОСОБА_6 надав завідомо підроблений документ - копію технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений 13.02.2007 року ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, в якому останній зазначений власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, але в інвентарній справі такий технічний паспорт відсутній. Реєстраційний і інвентаризаційний номери справи, вказані в наданій ОСОБА_7 копії технічного паспорту від 13.02.2007 року, взагалі не існують. Більш того, ОСОБА_6 ніколи не був власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, вважає, що виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку відбулося на підставі наданих ОСОБА_7 завідомо підроблених документів і цю інформацію ОСОБА_6 приховав при складанні управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області висновку про погодження технічної документації № 17-01/1058 від 06.09.2011 року. 27.12.2011 року сімнадцята сесія шостого скликання Запорізької міської ради прийняла рішення № 58 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на підставі наданих ОСОБА_7 підроблених документів і без вилучення в установленому законом порядку земельної ділянки у позивача. Оскільки на розгляд тринадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради, яка відбулась 05.10.2011 року було надано сфальсифікований технічний паспорт від 13.02.2007 року на ім'я ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_2 сесія прийняла незаконне рішення № 104 від 05.10.2011 року в частину надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_6 на вищезазначену земельну ділянку, через що належить визнати незаконним та скасувати рішення № 104 від 05.10.2011 року тринадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради в частини надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_6 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Так як на розгляд сімнадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради, яка відбулась 27.12.2011 року, були надані сфальсифіковані документи із землеустрою щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, сесія прийняла незаконне рішення № 58 від 27.12.2001 року в частині передачі у власність ОСОБА_6 вказаної земельної ділянки площею 0,0568га, через що належить визнати незаконним та скасувати це рішення в зазначеній частині, а також в частині видачі ОСОБА_6 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0568га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1. На підставі рішення сімнадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 58 від 27.12.2011 року та на підставі технічної документації із землеустрою 06.12.2012 року управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області було виготовлено та видано на ім'я ОСОБА_6 державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на вище вказану земельну ділянку, який належить визнати недійсним та скасувати внаслідок його видачі часткового незаконного рішення сімнадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 58 від 27.12.2011 року. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_1 він дізнався, що вказана земельна ділянка за договором купівлі-продажу від 30.04.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., перейшла у власність ОСОБА_4, а отже, оскільки він відповідно до закону набув право користування спірною земельною ділянкою, вважає, що є законні підстави витребувати у ОСОБА_4 цю земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати незаконним та скасувати рішення № 104 від 05.10.2011 року тринадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_6 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Визнати незаконним та скасувати рішення № 58 від 27.12.2011 року сімнадцятої сесії шостого скликання Запорізької міської ради в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0568га, розташованої за вищевказаною адресою; видачі ОСОБА_6 державного акту на право власності на цю земельну ділянку. Визнати недійсним та скасувати Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0568га за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер:НОМЕР_1, виданий 06.12.2012 року на ім'я ОСОБА_6 управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 і передати в його користування земельну ділянку площею 0,0568га кадастровий номер:НОМЕР_1, що розташована за вищевказаною адресою.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, заперечуючи проти надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчували право ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку, позивач зазначав, що йому належав житловий будинок АДРЕСА_1 а земельна ділянка, щодо якої виник спір була призначена для обслуговування будинків.

Разом з тим, судом було встановлено, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23 липня 1957 року, спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 площею 595кв. метрів первинному користувачу ОСОБА_8 була надана у постійне користування у встановленому на той час законному порядку (а.с.1-2 т.2). Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами, поряд з іншими, визначалися громадяни. Але, інститут постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку - за період з часу надання спірної земельної ділянки у постійне користування на підставі вище вказаного договору, зазнав істотної трансформації, однак, Земельний кодекс України від 13.03.1992 року забезпечував можливість продовження користування земельними ділянками на праві постійного(безстрокового) користування, так як виключалось будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою. З 01.01.2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України право власності або право користування земельною ділянкою виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості), а з 02.05.2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадяни та юридичні особі зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 01.01.2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості).

Саме на ці положення закону та судової практики послався суд першої інстанції при обґрунтуванні висновку про те, що позивачем не доведено його право на користування земельною ділянкою у розмірах та межах у яких вона була виділена ОСОБА_6, а згодом перейшла до відповідачки ОСОБА_4

Так, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.06.1999 року, посвідченого в нотаріальному порядку та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16423507 від 20.01.2014 року, позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 що розташований на земельній ділянці розміром 598 кв.м. (а.с.14,17,33 т.1). Згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 23.02.1999 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16275802 від 17.01.2014року позивач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 595кв.м, (а.с.15,16 т.1). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, складеного ОП МБТІ станом на 05.11.1998 року, власником ? частини будинку АДРЕСА_2 зазначений ОСОБА_3. Власником іншої ? частини цього будинку зазначена міська рада (а.с.26-28 т.1).

Після набуття права власності на житловий будинок № 22-А та 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 позивач із заявою про складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 не звертався, роботи з встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) із закріпленням їх межовими знаками не виконувалися, акт приймання - передачі межових знаків на зберігання позивачу не складався та ним не підписувався, та на момент отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку АДРЕСА_1 була надана у безстрокове користування спадкодавцю ОСОБА_8 на підставі вище вказаного договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку.

Суд першої інстанції врахував, що правовідносини щодо набуття позивачем ОСОБА_3 права власності на вище вказане нерухоме майно виникли у 1999 році, а тому застосував до спірних правовідносин норми земельного законодавства, що регулювали перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруди, що діяли на той період часу, а саме норми Земельного кодексу України. Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України, в редакції, чинній у 1999 році, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянки переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України(чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

На час передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_6 за частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набували право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

На час передання земельної ділянки ОСОБА_6 земельна ділянка належала Запорізькій міській раді як і 1/2 частина будинку по АДРЕСА_2

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 на підставі рішення Запорізької міської ради шостого скликання сімнадцятої сесії № 58 від 27.12.2011 року став власником земельної ділянки площею 0,0568 гектарів у межах згідно з планом, розташованої у АДРЕСА_2(а.с.14 т.2).Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Будучи власником цієї земельної ділянки, ОСОБА_6 на власний розсуд розпорядився цим майном, відчуживши земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2013 року, посвідченого у нотаріальному поряду. Вимог щодо визнання недійсним цього договору позивачем не заявлялось.

Та обставина, що при оформленні права власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку були допущені порушення, не може бути підставою для витребування змеленої ділянки з чужого незаконного володіння, позаяк на даний час власником ділянки є відповідач ОСОБА_4, яка отримала її за неоспореним правочином та розпочала на ній будівництво.

За положеннями ст. 388 ЦК , на які посилається позивач, передбачене право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Так, за ч. 1 зазначеної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у визначених цією нормою випадках .

Позивач не був власником спірної земельної ділянки, не довів, що виділення земельної ділянки ОСОБА_6 а згодом і перепродаж її відповідачці ОСОБА_4 створює йому перешкоди для користування належним йому будинком. Відповідний позов про усунення перешкод у користуванні будинком ним не заявлявся.

Також у справі відсутні відомості щодо визначення меж землекористування з урахуванням того, що будинок АДРЕСА_2 знаходився у спільній частковій власності позивача та Запорізької міської ради.

З огляду на те, що вся земельна ділянка для обслуговування всього будинку АДРЕСА_2 належала Запорізькій міськраді, а також того, що порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку визначений не був, - немає підстав вважати, що відповідачкою ОСОБА_4 наразі порушуються права та інтереси позивача.

Натомість положеннями ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

На час розгляду справи право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 зареєстровано 30.04.2013 року за ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.04.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В.(а.с.34-36 т.1).

Таким чином, судом встановлено, що власником спірної земельної ділянки на теперішній час є ОСОБА_4

Позивач не зазначає яким чином порушені його права: не надав доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці, на яку набула право власності ОСОБА_4, розташований його будинок або інші господарські споруди тощо.

Тому вирішуючи позов про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння суд першої інстанції врахував положення ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, за якими ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, означає, що право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз'ясненням, що містяться у п. 23 вище вказаної постанови ВССУ, відповідно до ст. 387 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що доказів того, що позивач ОСОБА_3 є власником нерухомого майна - земельної ділянки про яке ставиться питання про її витребування, суду не було надано.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: