Провадження № 2/522/2807/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування ПРА ОМР про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 04.08.2015 року звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування ПРА ОМР про звернення стягнення на предмет іпотеки, та просив у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 138 303, 31 грн., з яких заборгованість за кредитом - 3 146 503, 88 грн., сума заборгованості за відсотками - 2 379 628, 75 грн., пеня - 575 459, 80 грн., сума за ставкою 3% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту - 5 061, 86 грн., сума за ставкою 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках - 31 649, 02 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0 (далі - Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 154 320,00 дол. США з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 04.04.2029 року. У частині надання кредитних коштів АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання виконав, надавши Відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 04.04.2008 року передала у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 88,2 кв.м, житловою площею 53,6 кв. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

08.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» . та Публічним акціонерним товариством «Дельта » Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АКІБ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Оскільки, позичальник належним чином свої кредитні зобов'язання не виконував, у нього виникла прострочена заборгованість, проте добровільно погашення боргу не здійснюють, позивач змушений був звернутись до суду з відповідним позовом.

У судове засідання представник позивача не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.90, 124, 126), та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності. В минулих судових засіданнях підтримала надані письмові заперечення від 25.10.2016 року, за якими позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» відповідачка не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Згідно письмових заперечень, відповідачка вважає, що забезпечувальний договір (договір іпотеки) є припиненим, оскільки смерть позичальника - боржника ОСОБА_2 призвела до заміни боржника у кредитному зобов'язанні. У неї на руках залишилось двоє дітей малолітніх(двійня) . При цьому, вона як іпотекодавець своєї згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником не надавала. Також, посилалась на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 0 від 04.04.2008 року ОСОБА_2 отримав від банку кредит в іноземній валюті в сумі 154 320, 00 доларів США. Згідно з п. 1.3.1 цього договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,50% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця, кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. Грошові кошти у кредит були надані позичальнику на строк до 04.04.2029 року (п.1.2.2 договору) (а.с.7-15).

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань між Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір Іпотеки від 04 квітня 2008 року, відповідно до якого Відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 88,2 кв.м, житловою площею 53,6 кв. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Шепелюк Р.Ю., зареєстровано у реєстрі за №732.

У позовній заяві Банк зазначає, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, у нього утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 01.07.2015 року склала суму 6 138 303, 31 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 3 146 503, 88 грн.;

- сума заборгованості за відсотками - 2 379 628, 75 грн.;

- пеня - 575 459, 80 грн.;

- сума за ставкою 3% річних від простроченої суми боргу по тілу кредиту - 5 061, 86 грн.;

- сума за ставкою 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках - 31 649, 02 грн..

08.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта » Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АКІБ «УкрСиббанк» ) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за зобов'язанням, яке виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04.04.2008 року, укладеного з ОСОБА_2 (а.с.31-33).

У зв'язку з чим ПАТ "Дельта Банк" є правонаступником ПАТ "Укрсиббанк".

Банком направлялась на адресу позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 вимоги щодо дострокового повернення кредитної заборгованості (а.с.28-29), які були залишені без виконання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України "Про іпотеку" та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі N 6-1219цс16, від 12.10.2016, № 6-504цс16.

Зазначене узгоджується з положенням п.38 постанови №5 пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, згідно якого у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст.. 37 Закону України «Про іпотеку), він має право звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

З договору іпотеки від 04.04.2008 року вбачається, що сторони у п.4.2 договору визначили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку».

У п.5.2 договору, сторони визначили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п. 5.2.1. передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; п.5.2.2. отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

З матеріалів справи не вбачається, що позивачем направлялись відповідачці відповідні рекомендовані листи щодо застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі право власності банку на предмет іпотеки, які б вона отримала.

Іпотекодавець ОСОБА_1 не надала згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за іпотекодержателем. Навпаки відповідачка при розгляді справи просила відмовити у позові, що свідчить про відсутність такої згоди.

Отже, оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати спір у названий позивачем спосіб, а тому з урахуванням висновків правової позиції, викладених в постановах Верховного Суду України, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

Також, за вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити такі питання:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Тому, згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова продажна ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

З урахуванням положення частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а у разі відсутності такої згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст.. 27, 31 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На адресу банку судом направлявся лист від 17.01.2017 року щодо надання відомостей та належних, допустимих доказів щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2. Також роз'яснено, що за необхідності суд може згідно із статтею 143 ЦПК вирішити питання про призначення у справі відповідної судової експертизи у разі заявлення відповідно оформленого клопотання стороною.

Між тим, від позивача будь-яких документів щодо визначення ціни предмета іпотеки до суду не надходила, жодних клопотань заявлено також не було.

За розглядом справи також встановлено, що квартира була придбана не за рахунок кредиту, позичальник ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, про що відділом ДРАЦС у м. Одесі ОМУЮ було видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

Згідно листа Першої Одеської державної нотаріальної контори вих..№2530/01-46 від 29.11.2016 року (а.с.205), надано на виконання вимог ухвали суду від 25.10.2016 року, станом на 25.11.2016 року до нотаріальної контори спадкоємці ОСОБА_2, померлого 23.09.2015 року, не звертались, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Зазначене підтверджується також інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №46186765 від 16.12.2016 року (а.с.207) про відсутність інформації про реєстрацію спадкової справи до майна померлого 23.09.2015 року ОСОБА_2.

Спадкоємців позичальника - ОСОБА_2 на час розгляду справи судом не встановлено.

Також, суд вбачає, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 88,2 кв.м, житловою площею 53,6 кв. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 виданого Виконавчим комітетом ОМР 14.03.2006 року, тобто ще до моменту укладення відповідного договору іпотеки.

На теперішній день, у цій квартирі зареєстровані малолітні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомостей щодо належності на праві власності відповідачці іншого нерухомого майна у суду не має.

З урахуванням вищевикладеного, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у повному обсязі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 197, 208-209, 213-215, 218 ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 11, 15,16, 316, 319, 328, 392, 509, 514, 524-526, 530, 536, 612, 627, 629,631, 638, 639, 1054 ЦК України; Законом України «Про іпотеку», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування ПРА ОМР про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

22.02.2017