АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/408/17 Справа № 207/1172/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Максюти Ж.І., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3 Г,В. про визнання недійсними договорів позики, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 її колишній чоловік, а ОСОБА_4 - свекруха. Шлюб нею та чоловіком був зареєстрований 18 жовтня 2003 року, а рішенням суду від 02 серпня 2013 року їхній шлюб був розірваний. Перебуваючи у шлюбі, вони мали намір придбати будинок і, згідно договору купівлі-продажу від 07 липня 2011 року придбали будинок № 37 по вулиці Київській у м. Дніпродзержинську. Придбаний будинок їм належить на праві спільної часткової власності: по 1/2 частині кожному. Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до неї та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, ще до розлучення, їй стало відомо, що, згідно розписок колишнього чоловіка, 06 липня 2011 року для придбання будинку він у матері позичив 14 000 доларів США, а 09 жовтня 2011 року - 50 000 гривень для ремонту придбаного будинку. Борг чоловік, згідно розписок, зобовязався повернути у липні 2016 році. Будинок ними був придбаний у період шлюбу та за спільні кошти, отримані від продажу квартири, яка належала їм на праві власності і гроші, які їм надали їхні батьки. Її батьки гроші давали відповідачці, але вона не памятає яку суму грошей давали її батьки та батьки чоловіка. Вона була присутня при огляді будинку. На той час стосунки між ними були хороші і чоловік не міг не сказати їй, що у борг взяв гроші. Особисто вона грошей від свекрухи не отримувала, згоди на позику грошей чоловіку не надавала, при написанні розписок присутньою не була. Куди чоловік витратив гроші вона не знає. Після розірвання шлюбу стосунки між ними стали неприязними.

Вважає, що розписки були виготовлені після її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу у травні 2013 року, договори позики є фіктивними, а вона не була стороною цих договорів, а також укладені її чоловіком договори позики не мали реальних наслідків, які ними передбачались і тому повинні бути визнані недійсними. Вона не бажає виплачувати гроші яких не брала, а тому просить позов задовольнити.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що із розписки від 06 липня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в позику 14 000 доларів США для придбання будинку № 37 по вулиці Київській у м. Дніпродзержинську. Повернути позику зобовязався до 06 липня 2016 року (а.с.14).

Із договору купівлі-продажу від 07 липня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2, сторони по справі, придбали у приватну спільну часткову власність, тобто, по 1/2 частині кожний, житловий будинок № 37 по вулиці Київській у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області (а.с. 8).

Із розписки від 09 жовтня 2011 року також вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4, тобто позичив, 50 000 гривень для ремонту будинку № 37 по вулиці Київській у м. Дніпродзержинську, придбаного 07 липня 2011 року. Повернути позику зобовязався до 09 жовтня 2016 року (а.с.15).

Також встановлено, що у травні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, сторін по справі, про стягнення боргу за договором позики у сумі 162 000 гривень. У липні 2013 року ОСОБА_4 позовні вимоги уточнила та просила стягнути на її користь з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на її користь по 81 000 гривень з кожного та рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено з тих підстав, що суд дійшов до висновку про недоведення факту, що договори позики укладались ОСОБА_3 саме в інтересах сімї і отримані за договорами позики кошти витрачені на придбання спільної сумісної власності подружжя або майна, що належить особисто ОСОБА_2, що станом на день розгляду справи по суті сторонами не надано доказів припинення шлюбу шляхом його розірвання, що не надано доказів поділу майна подружжя та виділення частки майна відповідача в натурі на яку можливо було б звернути стягнення, що визначені у розписках відповідача терміни повернення боргів не настали і обставини, на які посилається позивачка, вимагаючи дострокового повернення боргу, договорами позики не передбачені (а.с. 10).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була задоволена частково та рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 вересня 2013 року було змінено. Із мотивувальної частини рішення було виключено висновок суду про недоведеність боргових зобовязань ОСОБА_2 перед ОСОБА_4. В решті рішення суду було залишено без змін (а.с 12).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року касаційна скарга ОСОБА_2 була відхилена, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року було залишено без змін (а.с. 47).

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивач має довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

А статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами позивач просила визнати недійсними вказані вище договори позики з підстав їх фіктивності, проте колегія суддів вважає вказані вимоги необгрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів фіктивності цих договорів позики в розумінні статті 234 ЦК України, та сама позивачка не є їх стороною.

Крім того, позивачем зазначалося що будинок № 37 по вулиці Київській у м. Дніпродзержинську придбаний подружжям за грошові кошти від продажу квартири та грошових коштів, які надавалися батьками обох сторін, а не позичених грошей за спірними договорами позики, проте такі докази відсутні та сама позивачка, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду доказів яка ж квартира була продана, коли продана та за які грошові кошти, та які грошові кошти отримувалися від батьків, які й витрачалися на купівлю вказаного будинку, не надано цих доказів і в суді апеляційної інстанції, у звязку з чим позовні вимоги є недоведеними, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

ОСОБА_7