У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват-Банк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість у розмірі 305 168,39 грн та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 259 714,50 грн строком до 26 грудня 2027 року. В забезпечення виконання кредитного зобов'язання укладено договір поруки, поручителем по якому є ОСОБА_7 Зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку із чим, станом на 20 листопада 2014 року виникла заборгованість у розмірі 305 168,39 грн, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів, як з боржника та поручителя.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на його користь 31 438,85 грн боргу за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в оскаржуваній частині та задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що стягненню з боржника та поручителя за кредитним договором підтягає різниця між розміром заборгованості та розміром заборгованості, в рахунок якого звернуто стягнення на майно боржника, а саме сума у розмірі 31 438,85 грн.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та, залишаючи без змін рішення місцевого суду виходив з того, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 273 729,54 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. з вищевказаної квартири. Таким чином, стягненню з відповідачів підлягає різниця розміру заборгованості, що заявлена та розміром заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення на майно боржника.

Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі №6-73цс13, посилаючись на те, що викладені у ній обставини не є тотожними зі спірними правовідносинами.

При цьому, у постановленій ухвалі апеляційний суд зазначив, що наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання кредитного зобов'язання та не позбавляє банк права на отримання належних сум з відповідачів.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 259 714,50 грн, строком до 26 грудня 2027 року (а.с. 11).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки (а.с.15).

Станом на 20 листопад 2014 року сума заборгованості за договором від 26 грудня 2007 року складає 305 168,39 грн, з яких: 237 315,76 грн - заборгованість за кредитом; 35 72839 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 381,66 грн -пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи: 27 74258 грн - штраф (процентна складова).

26 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено також іпотечний договір (а.с.70).

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 квітня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року в розмірі 273 729,54 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. з вищевказаної квартири (а.с. 78).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що станом на 20 листопада 2014 року заборгованість по кредитному договору перед ним становить 305 168,39 грн. При цьому, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, наявність цього рішення не припиняє зобов'язань за кредитним договором та не є перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого суду вважав такі вимоги банку безпідставними та необґрунтованими, разом з тим, не врахував наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усі судів України.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції не врахував, не перевірив питання щодо наявності заборгованості за кредитним договором, порядок її формування та усіх її складових, період її нарахування та строки погашення.

Не визначився зі змістом правовідносин, що виникли між сторонами та з характером сум, включених банком до розрахунку заборгованості, у зв'язку із чим, дійшов поспішних висновків про безпідставність заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поспішних висновків у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват-Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська