Номер справи 623/2070/16-ц
Номер провадження 2/623/61/2017
РІШЕННЯ

іменем України

02 березня 2017 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого: Одарюка М.П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: ОСОБА_1

позивача: ОСОБА_2

представника позивача : ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про примусове вселення у житлове приміщення, усунення перешкод, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про примусове вселення у житлове приміщення, посилаючись на те, що вона прописана і проживала у спірному будинку, який належить її батькам. Після смерті батька мати позивачки, ОСОБА_4, відповідачка по справі, подала позов до суду про виписку позивачки із спірного будинку. Відповідачка створювала перешкоди позивачці в користуванні спірним будинком, добровільно пустити позивачку в будинок, виділити та визначити з нею порядок користування будинком вона відмовляється.

Просить суд вселити її в будинок за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Волошкова ( Павлівка ОСОБА_6), 5; зобовязати відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні вказаним житловим будинком.

Відповідач заперечує проти позову, вважає що позивачем жодним чином не доведено своїх вимог.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне зазначити наступне.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_7 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ч.3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Таким чином, гарантуючи захист право власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів, відповідно до п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Ізюмського міського суду Харківської області по справі №2-72 визнано ОСОБА_8 втратившею право на житло в будинку №5 по вул. П. Морозова в м. Ізюмі. (а.с.37).

Рішенням Ізюмського міського суду Харківської області від 04.06.1998р. по справі №2-42/1998р. визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право на житло в будинку №5 по вул. П.Морозова в м. Ізюмі, відмовлено в задоволенні позовних вимог про вселення ОСОБА_8 (а.с.8-9).

Згідно листа №194 від 07.07.2016р. та свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 21.05.1969р. ОСОБА_4 є єдиним власником житлового будинку, який розташований за адресою: м. Ізюм, вул. Волошкова (ОСОБА_6), 5 (а.с.7,36).

Позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог на статтю 155 Житлового кодексу України, однак суд зазначає що ця стаття направлена на захист права власності особи, яка має правову підставу для користування своєю власністю, однак з огляду на певні обставини позбавлена можливості її використовувати.

Натомість, суд вважає що позивачем не надано доказів на підтвердження того що він станом на момент подачі позову до суду є власником частини спірного житлового будинку.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з'ясувати, чи додержано встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем проживання осіб, що вселилися, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами його сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем жодним чином не доведено правових підстав для вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача на незадовільні умови проживання у будинку по вул. Ентузіастів, 82 в м. Ізюмі не можуть бути підставою для вселення в інше житлове приміщення, документи, надані до суду свідчать про те, що житловий будинок по вул. Волошкова (ОСОБА_6), 5 належить на праві власності відповідачу.

Крім того, суд зазначає, що твердження позивача про наявність права власності в порядку спадкування після смерті батька має бути документально підтверджено - або в позасудовому порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину, надання витягу з реєстру, або в судовому порядку шляхом визнання права власності. Однак суд враховує ту обставину, батько позивача помер у 1994 році, тобто пройшло більше 23 років і за цей час спори стосовно спадкового майна відсутні, майбутнє визнання права власності може мати наслідком подачу позову з інших підстав.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про примусове вселення у житлове приміщення та усунення перешкод.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк