АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Чех Н.А.
№ 22-ц/796/2222/2017 Доповідач - Борисова О.В.
м. Київ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.
при секретарі: Куркіній І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Стрикаля СергіяВалерійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ПАТ «Дельта Банк» - Стрикаль С.В. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначав, що судом основною підставою для відмови у задоволені позовних вимог визнано припинення строку дії поруки. Проте суд дійшов неправильного висновку, оскільки п.10 договору поруки передбачено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням, тобто фактичне закінчення строку дії договору поруки спливає з моменту повного виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник відповідача та представники третьої особи в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 21.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 (змінила прізвище на «ОСОБА_3») був укладений кредитний договір № 2622/0208/71-014, за умовами якого остання отримала кредит для здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в розмірі 91700 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти надані на строк з 21.02.2008 року по 14.02.2038 року.

Відповідно до умов договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати проценти в порядку визначеному договором.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» № 2622/0208/71-014-Р-З від 21.02.2008 року, згідно якого ОСОБА_5 зобов'язалася відповідати за виконання зобов'язання позичальника як солідарний боржник.

ВАТ «Сведбанк» свої зобов'язання щодо надання ОСОБА_3 кредитних коштів виконав в повному обсязі.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого AT «Сведбанк» передає (відступає) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

25.05.2012 року були внесені зміни до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року, згідно з якими кредитний договір № 2622/0208/71-014 від 21.02.2008 року укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був вилучений з переліку активів банку що передаються за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року.

Як зазначав представник позивача, кредитний договір №2622/0208/71-014 від 21.02.2008 року продовжував обслуговуватися в ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» до 13.08.2013 року.

14.08.2013 року між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги №5 за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Омега Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Омега Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Омега Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість AT «Омега Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т.2 а.с. 44,45).

ЗгідноАкту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги №5 від 14.08.2013 року ПАТ «Дельта Банк» знову отримав право вимоги за кредитним договором № 2622/0208/71-014 від 21.02.2008 року, фактичний розмір невиконаного зобов'язання склав 39585,04 доларів США.

Позичальник умови кредитного договору належним чином з грудня 2014 року не виконує у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порука в силу ч.4 ст.559 ЦК України припинилася, а тому підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 відсутні.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 ст.554 ЦК України).

Частиною 4 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В правовій позиції у справі № 6-2056цс15 від 11.11.2015 року Верховний Суд України зазначив, що договір поруки є таким, в якому не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, якщо умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

Таким чином, строк дії поруки, яка встановлена на підставі такого договору, за загальним правилом закінчується через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі порушенням боржником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, банк, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, може використати право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

Якщо кредитор змінює на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч.4 ст.559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Умовами договору поруки № 2622/0208/71-014-Р-3 від 21.02.2008 року, а саме п.10 встановлено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

28.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досудові вимоги від 27.08.2015 року про сплату простроченої заборгованості.

Звертаючись з даним позовом 31.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» пред'явив вимогу про стягнення з поручителя всієї суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 917310,03 грн., тобто реалізував своє, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України, право вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором №2622/0208/71-014 та графіком погашення до нього було передбачено, що чергові платежі і погашення відсотків позичальник ОСОБА_3 повинна здійснювати щомісяця в період з 01 по 10 число включно, а за договором поруки №2622/0208/71-014-Р-З відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання позичальником умов основного зобов'язання в строк, виходячи з положень ст.261 ЦК України, з моменту несплати кожного наступного щомісячного платежу розпочинався перебіг позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення такого платежу до боржника, та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

В разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше, ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.06.2016 року у справі №6-272цс16, який, в силу ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права,

Вирішуючи питання про дотримання ПАТ «Дельта Банк» шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вищевказані положення законодавства не врахував, не перевірив належним чином дотримання банком строків пред'явлення позову до поручителя в частині щомісячних платежів, та не звернув увагу на те, що правовідносини поруки припинилися лише за певними із окремих щомісячних платежів за договором кредиту №2622/0208/71-014, у зв'язку з чим прийшов до невірного висновку про припинення поруки повністю.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №2622/0208/71-014 вбачається, що позичальник здійснив останній платіж 07.11.2014 року (т.1 а.с. 208) та до 10.11.2014 року заборгованості не мав, проте з грудня 2014 року позичальником допускалися порушення кредитних зобов'язань, які були визначені щомісячними платежами.

При цьому, згідно графіку погашення заборгованості за кредитним договором та умов договору кредиту, кожен щомісячний платіж повинен вноситися позичальником не пізніше 10 числа відповідного місяця.

Таким чином, починаючи з 11.12.2014 року і в подальшому, кожного місяця після 10 числа, у кредитора ПАТ «Дельта Банк» виникало право вимагати від боржника та поручителя ОСОБА_2 відповідальності за прострочення сплати чергових платежів за кредитним договором та нарахованих процентів.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за договором виникла заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить: заборгованість за відсотками по 28.07.2015 року включно в розмірі 3352,44 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року складає 73962,46 грн., заборгованість за кредитом в розмірі 38225,77 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року складає 843347,56 грн., а загалом - 917310,02 грн.

З матеріалів справи вбачається, що з позовними вимогами про стягнення з поручителя простроченої заборгованості та достроково всієї заборгованості за тілом кредиту позивач звернувся до суду 31.08.2015 року.

Таким чином, виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України, порука ОСОБА_2 за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3 по сплаті щомісячних платежів за відсотками за: грудень 2014 року в сумі 386,34 доларів США; січень 2015 року в сумі 386,34 доларів США; лютий 2015 року в сумі 348,95 доларів США, що разом складає - 1121,63 доларів США, строк виконання яких настав за межами шестимісячного періоду до дати пред'явлення позову (31.08.2015 року) є припиненою. А відтак позовні вимоги в частині стягнення з поручителя заборгованості за щомісячними платежами за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року в розмірі 1121,63 долари США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року (100 USD - 2206,2278 UAN) складає 24745,71 грн. є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки порука ОСОБА_2 в частині зобов'язань щодо повернення щомісячних платежів за відсотками за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 1121,63 доларів США припинилася в силу ч.4 ст.559 ЦК України, то, виходячи з розрахунку заборгованості та графіку погашення заборгованості за кредитним договором та фактично сплачених платежів, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 38225,77 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року (100 USD - 2206,2278 UAN) складає 843347,56 грн., та заборгованість за відсотками за період з березня 2015 року по серпень 2015 року включно в сумі 2230,81 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 (100 USD - 2206,2278 UAN) складає 49216,75 грн., а всього - 40456,58 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року (100 USD - 2206,2278 UAN) складає 892564, 31 грн.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник третьої особи посилався на недоведеність розміру заборгованості позичальника, проте будь-яких контррозрахунків на підтвердження своїх доводів не надав, клопотань про призначення бухгалтерської експертизи не заявляв. В судовому засіданні представник відповідача та представники третьої особи не оспорювали виконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором шляхом сплати коштів з 2008 року по травень 2012 року включно на рахунок АТ «Светбанк», а в подальшому в період з червня 2012 року по листопад 2014 року включно на рахунок позивача ПАТ «Дельта Банк».

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 892564,31 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 3555, 34 грн.

За подачу апеляційної скарги до суду ПАТ «Дельта Банк» було сплачено 4019,40 грн. судового збору, а тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за апеляційну скаргу пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 3910,87 грн.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Стрикаля Сергія Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 0 заборгованість за кредитним договором в розмірі 892564 грн. 31 коп., з яких; заборгованість за кредитом - 843347 грн. 56 коп. та заборгованість за відсотками - 49216 грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 3555 грн. 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3910 грн. 87 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: