У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПрогресГруп» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за додаткову відпустку, зміну формулювання причин звільнення, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що він працював на посаді інженера-конструктора 3 категорії у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім заводу «Прогрес» Структурного підрозділу «Завод екотехнічного обладнання та металоконструкцій», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПрогресГруп» (далі - ТОВ «ПрогресГруп»). Наказом ТОВ «ПрогресГруп» від 16 квітня 2015 року № 25-к його звільнено з роботи через відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що його не повідомили про зміну умов праці, безпідставно запропонували перевестися на посаду двірника, не в повному обсязі нарахували заробітну плату та не виплатили компенсацію за невикористану додаткову відпустку, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП Українина ст. 39 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги за ст. 44 КЗпП України у розмірі двох посадових окладів в сумі 2 435 грн 30 коп., оскільки один оклад отримав при звільненні за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; зобов'язати відповідача доплатити йому заробітну плату за період з 19 лютого по 31 березня 2015 року за п'ятиденним режимом роботи на тиждень в сумі 1297 грн 90 коп.; виплатити компенсацію за неотриману додаткову відпустку - 18 днів за період з 11 серпня 2010 року по день звільнення з роботи; відшкодувати моральну шкоду в сумі 12 176 грн 50 коп. за порушення роботодавцем вимог трудового законодавства та моральної компенсації за необхідність вчинення дій по доказуванню, захисту його прав у суді; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 квітня 2015 року по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача вимушені витрати по підтримці здоров'я в сумі 1627 грн та витрати за послуги адвоката в сумі 1300 грн; встановити термін - 14 календарних днів для виплати коштів за рішенням суду, починаючи з дня, коли суд ухвалить рішення у даній справі, у разі невиплати роботодавцем коштів, встановити штраф в розмірі 1 % від суми коштів за вимогами за кожний робочий день із встановленням контролю відповідними службами на здійснення даних виплат.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 11 серпня 2010 року ОСОБА_6 працював інженером-конструктором у ТОВ «Торговий дім заводу «Прогрес»СП «Завод екотехнічного обладнання та металоконструкцій». 01 вересня 2011 року йому була присвоєна 3 категорія.

Наказом від 31 жовтня 2014 року № 184-ОД «Про зміну режиму роботи» на період з 01 по 30 листопада 2014 року встановлено п'ятиденний робочий тиждень, а з 02 січня 2015 року - дводенний режим роботи, у зв'язку з економічною нестабільністю, зменшенням замовлень, неспроможністю замовників розрахуватись за виготовлену продукцію.

Наказом від 20 березня 2015 року № 23-ОД з 01 по 30 квітня 2015 року було встановлено п'ятиденний робочий тиждень (а. с. 267).

Наказом від 02 лютого 2015 року № 02-ОД внесено зміни в структуру і штатний розпис, відповідно до яких з 15 лютого 2015 року було скорочено зі штатного розпису 2 посади інженера-конструктора 3 категорії (а. с. 61).

Пунктом 2.3 колективного договору передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій - працівник повідомляється не пізніше ніж за два календарних місяці.

16 лютого 2015 року ОСОБА_6 було попереджено, що з 16 квітня 2015 року істотно змінюються умови праці і запропоновано перевестися на посаду двірника, від якої останній відмовився, про що свідчить власноручно написана ним заява від 19 лютого 2015 року (а. с. 9, 268).

Наказом від 16 квітня 2015 року № 25-к ОСОБА_6 звільнено з роботи з 16 квітня 2015 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України із виплатою компенсації за 28 календарних днів щорічної відпустки (а. с. 269).

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Із матеріалів справи вбачається, що зміна істотних умов праці полягала у зміні режиму роботи, про ознайомлення з якими позивач не заперечував. Проте фактично позивача звільнили у зв'язку зі скороченням його посади, оскільки від переведення на запропоновану йому посаду двірника він відмовився.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням у зв'язку із скороченням штату, суди мають з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У той же час, обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 не оспорював наявність обставин про зміну істотних умов праці щодо режиму роботи; не заперечував про ознайомлення з наказами про зміну режиму роботи та не ставив питання про поновлення його на посаді у зв'язку із незаконним звільненням та наявність підстав для його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Натомість неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив змінити формулювання причин звільнення з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на ст. 39 КЗпП України, яка передбачає підстави дострокового розірвання строкового трудового договору, який укладений з позивачем не був.

Частина 3 ст. 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

З огляду на зазначене та ураховуючи приписи ч. 1 ст. 11 ЦПК України, вирішуючи спір по суті, суди дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення позивача з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на ст. 39 КЗпП України, на застосування якої категорично наполягав позивач, у зв'язку із чим відсутні підстави для виплати позивачу вихідної допомоги в іншому розмірі.

Разом із тим, встановивши, що згідно зі ст. ст. 7 Закону України «Про відпустки» позивач не має права на додатку відпустку, суди обгрунтовано відмовили у задоволенні вимог про виплату грошової компенсації за 18 днів неотриманої додаткової відпустки.

Наявність у відповідача перед позивачем заборгованості із виплати заробітної плати з 19 лютого по 31 березня 2015 року спростовуються матеріалами справи, зокрема, табелями обліку робочого часу та довідкою про заробітну плату позивача. Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати позивач не надав.

Інші позовні вимоги є похідними від основних вимог, тому правильно не задоволені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданих доказів безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків попередніх судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова