Ухвала

іменем україни

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовомдо приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (далі - ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»), посилаючись на те, що з квітня 2012 року він працював на ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на посаді заступника начальника відділу, а з вересня 2012 року на посаді начальника юридичного управління підприємства. Листом від 11 грудня 2014 року його було повідомлено про звільнення, та надіслано наказ від 23 жовтня 2014 року про припинення з ним трудового договору на підставі за прогул без поважних причин з датою звільнення 22 травня 2014 року та наказ від 11 грудня 2014 року «на зміну дати звільнення ОСОБА_3.» відповідно до якого дата звільнення була визначена 16 червня 2014 року.

Вважав своє звільнення незаконним, та таким, що проведено з порушення норм трудового законодавства України, а саме: згідно листка непрацездатності, виданого 22 травня 2014 року, він знаходився на лікарняному, а тому звільнення саме 22 травня 2014 року є порушенням норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Зазначав, що на адресу відповідача було надіслано заяву про розірвання трудового договору, бажання отримати у зв'язку зі звільненням усі невикористані відпустки та визначення дати розірвання трудового договору датою закінчення заборгованих відпусток. Однак листом відповідача було повідомлено про відмову у задоволені вказаної заяви.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня

2015 року позов задоволено.

Визнано наказ ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 23 жовтня 2014 року

та наказ ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 11 грудня 2014 року незаконними.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичного управління ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту». Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_3 153 280 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що при звільненні позивача не було порушено норми трудового законодавства.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Апеляційним судом установлено, що з квітня 2012 року ОСОБА_3 працював у ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на посаді заступника начальника відділу, а з вересня 2012 року на посаді начальника юридичного управління підприємства.

У зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці було створено комісію, яка засвідчила актами факт відсутності працівника ОСОБА_3 на робочому місці з 26 травня 2014 року по 26 червня 2014 року, з 1 липня

2014 року по 31 липня 2014 року, з 4 серпня 2014 по 28 серпня 2014 року,

з 1 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року.

14 липня 2014 року, 14 серпня 2014 року, 29 вересня 2014 року ОСОБА_3 направлялись листи для з'ясування причин відсутності на роботі та надання особистих пояснень. Проте останній про причини відсутності на робочому місця не повідомив.

Рішенням первинної профспілкової організації ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 23 жовтня 2014 року надано згоду на звільнення

ОСОБА_3 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, який з 26 травня 2014 року відсутній на роботі.

Наказом від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з посади з 22 травня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4

ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю працівника на роботі з 26 травня 2014 року. Датою звільнення визначена дата останнього дня присутності позивача на робочому місці.

Листом від 23 жовтня 2014 року та повторно від 10 листопада

2014 року позивачу було повідомлено про розірвання з ним трудового договору та запропоновано терміново прибути на підприємство для ознайомлення з наказом та отримання належних йому виплат у касі. Листи особисто отримані позивачем - 29 жовтня 2014 року та 17 листопада

2014 року.

З урахуванням поданих ОСОБА_3 листків непрацездатності, згідно яких з 22 травня 2014 року він знаходився на лікарняному та ненадання ним пояснень про причини відсутності на роботі 2 червня

2014 року та 16 червня 2014 року, наказом від 11 грудня 2014 року «на зміну дати звільнення» дію попереднього наказу про припинення трудового договору з ОСОБА_3 від 23 жовтня 2014 року в частині дати звільнення 22 травня 2014 року припинено та визначено дату звільнення з роботи - 16 червня 2014 року.

Установлено, що причиною звільнення ОСОБА_3 з роботи стала відсутність останнього на робочому місці 2 червня 2014 року та 16 червня 2014 року без поважних причин.

Як на підставу поважності невиходу на роботу в зазначені дні,

ОСОБА_3 посилався на неможливість виїзду з м. Алчевськ Луганської області у зв'язку з проведенням на даній території антитерористичної операції та бойових дій.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Установлено та підтверджено матеріалами справи, що з 26 травня

2014 року та по день ухвалення судового рішення позивач особисто на підприємство не з′являється. На чисельні листи ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», які адресовані та отримані позивачем, щодо причин відсутності на роботі

з 26 травня 2014 року та надання з цього приводу пояснень, останнім відповіді не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційний суд, правильно застосував положення п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) встановив фактичні обставини справи, дійшов до правильного правового висновку, що факт відсутності ОСОБА_3 на роботі 2 червня 2014 року та 16 червня 2014 року без поважних причин є доведеним. Суд вірно вважав, що відповідачем вжито належних заходів щодо відібрання письмових пояснень від працівника, а тому власником додержаний порядок при його звільненні.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська