Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, Харківське міське управління юстиції Харківської області, про визнання недійсною довіреності та скасування її реєстрації, визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зараз вона є громадянкою США. Згідно договору дарування від 05 серпня 2002 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. У травні 2015 року, приїхавши до України, вирішила продати належну їй квартиру, але під час збору документів для її продажу з'ясувалось, що згідно договору дарування від 28 липня 2014 року вона нібито подарувала вищевказану квартиру своєму батькові ОСОБА_7 Зі змісту спірного договору їй стало відомо, що від імені дарувальника виступає її брат ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 10 липня 2014 року. Вказує, що договір дарування від 28 липня 2014 року та довіреність від 10 липня 2014 року є недійсними, оскільки вона ніколи не уповноважувала свого брата ОСОБА_4 укладати від її імені будь-які договори, в тому числі спірний договір дарування належної їй квартири.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила: визнати недійсною довіреність від 10 липня 2014 року та скасувати її реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2014 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 липня 2014 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано недійсною довіреність від 10 липня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О.В. за реєстровим № 351. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. за реєстровим № 1135. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 спірну довіреність не видавала, наміру дарувати належну їй на праві власності квартиру не мала, договір дарування особисто не укладала і нікого на це не уповноважувала.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським Центром приватизації державного фонду 30 грудня 1998 року.

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також рідною сестрою ОСОБА_4

Згідно договору дарування від 05 серпня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. за реєстровим № 2-1843, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

За змістом довіреності від 10 липня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О.В., ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях (їх структурних підрозділах) незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, в системі нотаріату тощо з усіх без винятку питань, пов'язаних з укладанням та підписанням договору дарування всієї належної їй квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7., у тому числі при знятті заборони (арешту) на вищевказану квартиру.

Згідно з договором дарування від 28 липня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., ОСОБА_3, від імені якої на підставі вказаної вище довіреності від 10 липня 2014 року діяв ОСОБА_4, подарувала, а ОСОБА_7 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту від 28 липня 2014 року ОСОБА_7 заповів ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом має право.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами також встановлено розбіжності у даних паспорта позивача та паспорта, який надавався нотаріусу для посвідчення спірної довіреності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначала, що проживає в США і не знаходиться в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перетинала кордон України в останні рази: 14 травня 2012 року (в'їзд) - 20 травня 2012 року (виїзд); 09 липня 2012 року (в'їзд) - 21 липня 2012 року (виїзд); 12 травня 2015 року (в'їзд) - 25 травня 2015 року (виїзд).

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_4 в суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для з'ясування, чи виконано підпис у спірній довіреності позивачем або іншою особою (том 2 а. с. 11-12).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року без обґрунтування причин відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі вказував про порушення місцевим судом норм процесуального права та просив призначити судово-почеркознавчу експертизу (том 2 а. с. 38-46).

Представником відповідача також в суді апеляційної інстанції подано заяву про призначення судово-почеркознавчої експертизи (том 2 а. с. 47-48).

Проте, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року без обґрунтування причин відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи та зроблено висновок, що матеріали справи містять достатньо доказів, яким колегія надасть оцінку в нарадчій кімнаті.

Разом з тим, за змістом частин 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених ч. 3 ст. 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 року, заява № 17748/91).

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (рішення у справі «Nadtochiy v. Ukraine» від 15 травня 2008 року, заява № 7460/03).

Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення у справі «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року, заява № 6694/74). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення у справах «Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року, заява № 34553/97, та «Донадзе проти Грузії» від 7 березня 2006 року, заява № 74644/01).

Суди на зазначені норми права уваги не звернули, приймаючи докази як належні, не навели переконливих обґрунтувань, що довіреність підписана не позивачем, а іншою особою.

Отже, з метою усунення сумнівів щодо вчинення позивачем підпису на спірній довіреності необхідно було призначити експертизу, проте суди безпідставно відмовили у задоволенні вказаних вище клопотань.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, безпідставно відмовили у призначенні судово-почеркознавчої експертизи, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська