Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Подільської районного ради м. Києва від 12.02.1962 року та ордеру № 55606 від 01.03.1962 року квартиру АДРЕСА_1 було надано у користування ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 ОСОБА_2

Вказали, що на даний час у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, його дружина - ОСОБА_5, ОСОБА_2, його дружина - ОСОБА_1, та син останнього - ОСОБА_3

Позивачі зауважили, що відповідачі по справі одружилися у 2004 році та починаючи з 2005 року у спірній квартирі фактично не проживають, є лише зареєстрованими у ній, комунальні послуги не сплачують.

Посилаючись на вищезазначене та враховуючи те, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі, не користуються нею, не оплачують житлово-комунальні послуги, позивачі просили визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти останніх з реєстрації за даною адресою.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Пояснили, що у спірній квартирі вони дійсно не проживають, оскільки в ній проживають позивачі, а площа квартири не дозволяє належним чином проживати двом сім'ям. Крім того, замки у квартирі були змінені, а тому вони не мають можливості потрапити до квартири. Вказали, що хоча вони і не проживають у квартирі, однак інтересу до неї не втратили та кожного місяця надають кошти позивачам для оплати частини комунальних послуг.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду пояснення по справі, в яких просить розглядати справу у відсутність представника Київської міської ради та прийняти рішення згідно чинного законодавства (а.с. 34-35).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідачів, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Подільської районного ради м. Києва від 12.02.1962 року та ордеру № 55606 від 01.03.1962 року квартиру АДРЕСА_1 було надано у користування ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ( а.с. 10).

Спірне жиле приміщення являє собою двокімнатну квартиру, жилою площею 23,9 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки форми № 3, виданої Центром комунального сервісу від 12.10.2016 року № 3521, квартира АДРЕСА_1 не приватизована, в ній зареєстровані позивачі та відповідачі (а.с. 12).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі посилалися на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, а лише формально зареєстровані в ній та фактично проживають в іншому жилому приміщенні, даною квартирою не цікавляться.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Свідки, які є сусідами позивачів, у судовому засіданні пояснювали, що відповідача по справі ОСОБА_4 вони знають, однак останнього та його дружину не бачили за адресою - АДРЕСА_1 останні 10 років.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що також не заперечувалося відповідачами, що в спірній квартирі вони не проживають, оскільки дана квартира має дві кімнати та невелику площу, що унеможливлює належне проживання у ній двох сімей разом. Останні вимушені проживати у квартирі ОСОБА_5 - дружини відповідача.

Крім того, слід зазначити, що відповідачі не втратили інтерес до квартири, оскільки вони кожного місяця передавали та передають частину коштів позивачу на оплату житлово-комунальних послуг. Не заперечували, що всі квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг оплачує позивач.

Також, позивачі перешкоджають відповідачам у проживанні та користуванні квартирою, оскільки змінили вхідні замки до квартири.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 71, 107 ЖК України ст. ст. 3, 10, 11, 15, 58-60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна