Справа № 755/3162/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Виходячи з предмету позову, ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 з вимогами: «Зобов'язати адвоката ОСОБА_2 відшкодувати позивачу майнову шкоду у розмірі 79202 Євро. Зобов'язати адвоката ОСОБА_2 відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 71988 Євро. Залишити суми відшкодування майнової та моральної шкоди в іноземній валюті на підставі положень Закону України «Про режим іноземного інвестування» або визначити ці суми у національній валюті з урахуванням обмінного курсу Національного банку України євро щодо гривні на момент винесення остаточного судового рішення».

Відповідно до ст.2 ч.3 Цивільного процесуального кодексу України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справ.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Відповідно до ч.1 ст.109 Цивільного процесуального кодексу України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив адресу відповідача ОСОБА_2 - АДРЕСА_1, що територіально відноситься до юрисдикції Оболонського районного суду міста Києва.

Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред'являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

Виключний перелік підстав для розгляду справ за вибором позивача, в тому числі за його місцем проживання, визначений у статті 110 Цивільного процесуального кодексу України.

При зверненні з цим позовом до суду, позивач посилається, як на підставу визначення підсудності даного спору саме Дніпровському районному суду міста Києва, на положення п ч.5 ст.110 Цивільного процесуального кодексу України, якою передбачено, що позови про захист прав споживачів пред'являються також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до преамбулу Закону України «Про захист прав споживі» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Разом з тим, суб'єктами відповідальності за шкоду є лише суб'єкти господарювання, якими в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виступають:

виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги;

виробник - суб'єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім'я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб'єкта господарювання; або імпортує товар;

продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Виходячи з предмету спору та суб'єктного складу сторін по справі, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва, оскільки позивачем пред'явлено позов до ОСОБА_2, як фізичної особи, а не суб'єкта підприємницької дальності, в той же час положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин, які виникли між споживачем та суб'єктом підприємницької діяльності, тому відсутні підстави для розгляду спору в порядку, передбаченому ч.5 ст.110 Цивільного процесуального кодексу України.

Як роз'яснено у п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

З огляду на викладене, суддя приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди підлягає поверненню позивачу для подальшого звернення до належного суду за місцезнаходженням відповідача з дотриманням вимог ч.1 ст.109 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись п.4 ч.3 ст.121, ст.209-210 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» про визнання недійсним договору, відшкодування збитків та моральної шкоди повернути позивачу, для подання позову до належного суду.

Роз'яснити позивачу його право звернутись з цим позовом до Оболонського районного суду міста Києва, за правилами територіальної підсудності, з дотримання вимог ч.1 ст.109 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я