Справа №639/8252/16-ц
Провадження №2/639/450/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, КП «Жилкомсервіс», 3-ті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення,

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернувся ОСОБА_1 та просить ухвалити рішення, на підставі якого визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, що розташоване за адресою АДРЕСА_1; висилити відповідача із спірної квартири та зобовязати паспортний стіл дільниці №45 КП «Жилкомсервіс» зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з липня 1972 року по травень 1979 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2

Позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2, в якій зареєстрована у тому числі і відповідач ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважає, що оскільки відповідач є колишнім членом його сім*ї, то вона втратила право користування житлом, що належить йому на праві власності. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, у повній мірі розпоряджатися своїм майном.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся, надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, просила у його задоволені відмовити, посилаючись на його безпідставність.

3-тя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1

Представник відповідача КП «Жилкомсервіс» та 3-тя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися. Суд вирішив розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності осіб, що не зявилися.

Вислухавши пояснення представника відповідача, 3-тьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За приписами статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, у судовому засіданні було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.08.1998 року реєстраційний № 6-98-134781 квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_3. (а.с. 5)

Згідно довідки з місця проживання про склад сім*ї та прописку від 24.10.2016 року за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 власник, ОСОБА_2, ОСОБА_4 син. (а.с. 7)

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 29.05.1979 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 723. (а.с. 6)

Позивач зазначає, що реєстрація його колишньої дружини в належній йому на праві власності квартири перешкоджає йому у повній мірі розпоряджатися своєю власністю.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

ОСОБА_4 володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім*ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 та 3-тя особа ОСОБА_3 пояснила про те, що ОСОБА_2 на протязі тривалого часу зареєстрована та постійно мешкає за адресою АДРЕСА_4.

Позивач ОСОБА_1 в супереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду доказів на підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, як то передбачено ч.2 ст. 405 ЦК України, на підставі якої особа втрачає право на користування житлом.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №107 будинку №13 по вул. М. Конєва в м. Харкові не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про зобовязання відповідача зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житлом або виселення); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено, правові підстави для зняття її з реєстраційного обліку відсутні.

Крім того, позивач просить зобовязати відповідача висилитися із вищезазначеної квартири, відмовляючи у задоволені позову в даній частині, суд виходить з наступного.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому, право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ЖК України зазначає, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Даючи оцінку вищезазначеному, суд не знаходить правових підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_4.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 63, 208, 209, 212-215 ЦПК, ст.ст. 11, 317, 319,321, 328, 334, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 157 ЖК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, КП «Жилкомсервіс», 3-ті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович