У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 січня 2008 року позивач та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № К2V4АК00430108, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 14 465,56 доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених договором. Згідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється позичальником щомісячним платежем по сплаті кредиту, відсотків, комісії, а також інших витрат згідно договору.

24 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № К2V4А00430108, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед позивачем за невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Зазначав, що на виконання умов кредитного договору, банк свої зобов'язання виконав належним чином, надавши ОСОБА_3 кредит в сумі 14 465,56 доларів США з терміном виконання 23 січня 2015 року. Проте, у порушення умов кредитного договору та діючого законодавства, позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань, а тому станом на 8 вересня 2015 року має заборгованість по кредитному договору на загальну суму 70 272,46 доларів США.

Таким чином, просив позов задовольнити.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що банк пропустив строк звернення до суду з позовом. Останній платіж боржник здійснив 15 грудня 2008 року, а черговий мав бути через місяць і саме з цього часу, коли боржник не здійснив чергового погашення боргу позивачу було відомо про наявність заборгованості, проте з позовом до суду звернувся лише 6 жовтня 2015 року, тобто, з моменту порушеного права позивача минуло більше п'яти років, встановлених кредитним договором та договором поруки, що свідчить про пропущення позивачем строку позовної давності і є безумовною підставою для відмови позивачу у задоволенні позову.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 24 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 14 465,56 доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит до 23 січня 2015 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених Договором у розмірі 10,56 % річних. За умовами договору (п.4.4, п.17.8) погашення заборгованості здійснюється позичальником щомісячним платежем по сплаті кредиту, відсотків, комісії, а також інших витрат згідно договору; щомісячний платіж становить 261,39 доларів США.

Умовами кредитного договору, передбачено погашення кредиту з визначенням конкретної суми щомісячного платежу, дати погашення (згідно графіку - 28 число кожного місяця, починаючи з 28 лютого 2008 року).

З урахуванням положень договору, суди дійшли висновку про те, що з 28 січня 2009 року, у банка виникло право на застосування способу захисту своїх прав.

Пунктом 14.11 кредитного договору передбачений 5-річний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, процентів, неустойки.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 24 січня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед банком за невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із п. 12 договору поруки передбачено припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.

Суди дійшли висновку, що відповідно до виписки з особистого рахунку ОСОБА_4, останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснено 15 грудня 2008 року, черговий строк виконання зобов'язання припадає на 28 січня 2009 року, тому наявні підстави для застосування строків позовної давності.

На порушення умов кредитного договору позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань, допустив кредитну заборгованість, яка станом 8 вересня 2015 року становила загальну суму 70 272,46 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 8 вересня 2015 року складає 1 535 814 грн 92 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову суди не звернули уваги на доводи представника банку про те, що останній платіж здійснено відповідачем 12 лютого 2009 року у розмірі 172,92 доларів США та 12 березня 2009 року у розмірі 27,05 доларів США. Крім того, строк дії договору встановлений до 23 січня 2015 року.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 28 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони погодили строк дії кредитного договору - 23 січня 2015 року. Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) до 28 числа кожного місяця згідно з графіком. Строк виконання основного зобов'язання банк не змінював.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не врахували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик