У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ліквідаційної комісії Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що у 2012 році він подав до Дзержинського районного відділу Харківського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - Дзержинський РВ ХМУ ГУМВС в Харківській області) заяву про вчинення відносно нього кримінального правопорушення-злочину, відомості про що було внесено 22 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за ч. 1 ст. 190 КК України, а його визнано потерпілим. Проте 4 липня 2013 року слідчий ОСОБА_5 виніс постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 липня 2013 року дії слідчого ОСОБА_5 визнано незаконними та відсторонено його від розслідування по вказаному кримінальному провадженню, а прокуратурою відносно нього було розпочато кримінальне провадження за ст. 367 КК України.

Подальше розслідування проводив слідчий Санжаровська М.В., бездіяльність якої ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 листопада 2013 року також визнано незаконною та зобов'язано провести комплекс дій, передбачених КПК України. Проте, незважаючи на вказану ухвалу суду, слідчий Санжаровська М.В. 9 грудня 2013 року винесла постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2014 року вказану постанову слідчого скасовано, кримінальне провадження направлено для подальшого розслідування. 21 січня 2014 року прокуратурою Дзержинського району м. Харкова було внесено до ЄРДР заяву про кримінальне правопорушення-злочин за ч. 3 ст. 364 КК України.

Позивач зазначав, що подальше розслідування кримінального провадження було передано слідчому Кошелеву Д.А., а згодом - слідчому Андроняк А.М., який 18 серпня 2015 року виніс постанову про закриття кримінального провадження, проте вже 2 листопада 2015 року дана постанова булла скасована прокуратурою Дзержинського району м. Харкова.

Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ліквідаційної комісії ХМУ ГУМВС в Харківській області на його користь моральну шкоду, завдану тривалим невиконанням посадовими особами вимог діючого кримінального-процесуального законодавства України, яку він оцінював у розмірі 328 860 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року, з урахуванням ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року про виправлення описки, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ліквідаційної комісії ХМУ ГУМВС в Харківській області моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн, спричинену в результаті прийняття незаконних рішень.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю посадових осіб відповідача ОСОБА_3 було завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених ст. ст. 23, 1167, 1172 ЦК України, для відшкодування йому моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також її доведеності позивачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що, позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком, наявність завданої йому шкоди, протиправних дій працівників відповідача, його вини, а також причинного зв'язку між ними, оскільки неприйняття слідчим процесуальних рішень не свідчить про наявність сукупності таких підстав для відповідальності.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що у 2012 році ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС в Харківській області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення-злочину, відомості про що було внесено 22 листопада 2012 року до ЄРДР за ч.1 ст. 190 КК України, а його визнано потерпілим.

4 липня 2013 року слідчий ОСОБА_5 виніс постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 липня 2013 року дії слідчого ОСОБА_5 визнано незаконними та відсторонено його від розслідування по вказаному кримінальному провадженню, а прокуратурою відносно нього було розпочато кримінальне провадження за ст. 367 КК України, за яким ОСОБА_3 було визнано потерпілим.

Подальше розслідування проводив слідчий Санжаровська М.В., бездіяльність якої ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 листопада 2013 року визнано незаконною та зобов'язано провести комплекс дій, передбачених КПК України.

9 грудня 2013 року слідчий Санжаровська М.В. винесла постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2014 року вказану постанову слідчого скасовано, кримінальне провадження направлено для подальшого розслідування. 21 січня 2014 року прокуратурою Дзержинського району м. Харкова було внесено до ЄРДР заяву про кримінальне правопорушення-злочин за ч. 3 ст. 364 КК України.

У подальшому кримінальне провадження було передано слідчому Кошелеву Д.А., а згодом - слідчому Андроняк А.М., який 18 серпня 2015 року виніс постанову про закриття кримінального провадження, проте 2 листопада 2015 року дана постанова булла скасована прокуратурою Дзержинського району м. Харкова.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю працівників відповідача, не звернув уваги на те, що такі неправомірні дії органу дізнання, попереднього (досудового) слідства були встановлені преюдиційними судовими рішеннями. У зв'язку з цим посилання апеляційного суду на те, що у справі відсутні судові рішення про незаконність дій чи рішень органу дізнання чи слідства не відповідають матеріалам справи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Апеляційний суд не дав оцінки тому, чому не може бути підставою для відшкодування шкоди ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 липня 2013 року, від 8 листопада 2013 року та від 17 січня 2014 року, якими встановлена протиправна бездіяльність слідчих Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС в Харківській області в частині невиконання своїх службових обов'язків.

Разом з тим, відповідно до повноважень суду касаційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 335 ЦПК України, не може залишатись у силі і рішення районного суду.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернули та не визначились із складом осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик