Справа № 2-н-219/09
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на дії державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_1, старший державний виконавець ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Житніков С.С., суд,-

В С Т А Н О В И В :

Стягувач звернувся до суду з вищезазначеною скаргою мотивуючи свої вимоги тим, що 24.04.2009 року Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ по справі № 2-Н-219/09 за заявою АТ «РОДОВІД БАНК» про стягнення на користь банку з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Зазначають, що 03.06.2015 року АТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження, а 28.11.2016 року отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.04.2016 року по ВП № 47960093, яка винесена старшим державним виконавцем Житніковим С.С. вказаного відділу.

Посилаються на те, що державним виконавцем порушено вимоги ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» чим суттєво перешкоджено процесу виконання виконавчого провадження, а саме не здійснено усі дії які передбачені Законом України «Про виконавче провадження, зокрема державний виконавець не подав подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб та передчасно виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 8, 11, 12, 25, 30, 31, 47, 82 ЗУ «Про виконавче провадження» звертаються з даною скаргою до суду та просять визнати незаконними дії державного виконавця і скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.04.2016 року по ВП № 47960093.

Представник стягувача, боржник та державний виконавець в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника стягувача до суду надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності. Причини неявки інших учасників процесу суду не відомі.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 386 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 2-Н-219/09 за заявою ВАТ «РОДОВІД БАНК» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договорам.

24.04.2009 року по вищезазначеній цивільній справі судом було видано судовий наказ № 2-Н-219/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованості за кредитним договором в розмірі 34 513, 18 грн., судових витрат в розмірі 172, 57 грн. та витрат на ІТЗ 15, 00 грн.

03.06.2015 року вищезазначений судовий наказ разом із заявою про відкриття виконавчого провадження, ПАТ «РОДОВІД БАНК» був направлений на адресу ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві.

28.04.2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Житніковим С.С. винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки виходом за адресою боржника, майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Як вже зазначалося вище, стягувач звертаючись із скаргою до суду вказує на те, що вищезазначена постанова винесена державним виконавцем з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, оскільки державним виконавцем не здійснено жодних реальних дій для виконання рішення суду.

Однак суд не може погодитись із правомірністю таких тверджень стягувача виходячи з наступного.

Так статті 1, 2 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин, визначають, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на день виникнення правовідносин державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати заходів необхідних для своєчасного і в повному обсязі примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасного і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При аналізі зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов'язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Як вже зазначалося вище, підставою винесення оскаржуваної Постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, стало те, що виходом за адресою боржника, майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

З викладеного можна зробити висновок, що боржником було надано державному виконавцю добровільно доступ до свого житла з метою здійснення виконавчих дій, що виключає необхідність звернення державного виконавця із поданням до суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб відповідно до вимог п. 15 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», як того вимагає стягувач і який саме не здійсненням державним виконавцем вказаних дій обґрунтовує свою скаргу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин, визначає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З врахуванням вищевикладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця з винесення Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.04.2016 року по ВП № 47960093 були вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на день виникнення правовідносин, а тому підстави для визнання таких дій незаконними відсутні, що в свою чергу виключає скасування вказаної постанови.

За приписами статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на день виникнення правовідносин, сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право, зокрема оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом….

Крім того, згідно ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги стягувача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 11, 18, 12, 17, 19, 20, 25, 47, 52, 57, 82, 83, 90 ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на день виникнення правовідносин, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 383-389 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на дії державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_1, старший державний виконавець ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Житніков С.С. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко