У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що наказом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» (далі - ПАТ «Полтавагаз») від 8 липня 2015 року № 54-к його звільнено з посади сторожа у зв'язку зі скороченням штату працівників. Зазначає, що звільнення відбулося з порушенням ст. 42 КЗпП України, оскільки він є інвалідом війни ІІ групи, постраждалим при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Таким чином, просив позов задовольнити.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_3 строк на звернення із позовною заявою. У задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 9 березня 2016 року рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 в задоволенні яких відмовлено скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано звільнення з роботи ОСОБА_3 незаконним. Визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення від 8 липня 2015 року № 54-к. Поновлено ОСОБА_3 на посаді сторожа ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз». Стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19 450 грн 20 коп. Стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди кошти в сумі 1 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» просить скасувати судові рішення посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині поновлення строку на звернення із позовною заявою до суду, суд першої інстанції виходив з того що, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому згідно із ст. 234 КЗпП України підлягають поновленню. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дотримано порядок звільнення працівника з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням віку ОСОБА_3, його державної соціальної захищеності, відповідно до його соціального статусу, сторожа ОСОБА_4, ОСОБА_5, і ОСОБА_6 мали перед ним переважне право на залишення на роботі.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_3 мав найбільшу перевагу в залишенні на роботі порівняні з особами, яким таке право було надано, виходячи з кількості переваг встановлених законом, тривалості роботи на підприємстві відповідача та заслуг перед державою, а тому відповідачем допущено порушення вимог встановлених ч. ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України та проведено звільнення позивача, за наявності в останнього більших прав та гарантій встановлених законодавством в залишені на роботі, при звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, суд вважав, що наявні підстави для поновленню строку звернення до суду з позовом.

Колегія суддів вважає, що такі висновки є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 6 травня 2003 року по 8 липня 2015 року працював охоронцем в Лохвицькому РГП ПАТ «Полтавагаз». Позивач є ветераном військової служби, інвалідом ІІ групи, на якого поширюються права та пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни та має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно із витягом з протоколу засідання Наглядової ради ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» від 30 серпня 2014 року № 83 «Про зміну організаційної структури ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз»» було закрито відокремлений підрозділ «Полтавагаз» - Лохвицьке управління по експлуатації газового господарства та створено на його базі Лохвицький район газопостачання, як структурний підрозділ головного підприємства.

Рішенням комісії по розробці пропозицій щодо впорядкування структури та оптимізації чисельності ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» (витяг з протоколу від 1 квітня 2015 року № 1) затверджено скорочення по Лохвицькому РГП ПАТ «Полтавагаз» 10,95 штатних одиниць, в тому числі 3 штатні одиниці сторожа.

Наказом керуючого Лохвицьким РГП Лихваря С.С. від 28 квітня 2015 року № 45 «Про скорочення» внесено зміни до штатного розпису Лохвицького РГП, зокрема скорочено 3 штатні одиниці посади сторожа. Одночасно зобов'язано кадрову службу звільнення працівників, які підлягають скороченню провести відповідно до вимог чинного законодавства.

Наказом керуючого Лохвицьким РГП Лихваря С.С. від 7 травня 2015 року № 50 «Про попередження про наступне звільнення» серед інших працівників підприємства попереджено про наступне попереднє звільнення сторожа ОСОБА_3 8 травня 2015 року позивач ознайомлений із змістом даного наказу.

За результатами розгляду подання адміністрації Лохвицького РГП ПАТ «Полтавагаз» від 16 червня 2015 року на скорочення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України рішенням профкому Лохвицького УЕГГ від 24 червня 2015 року надана згода на звільнення деяких працівників підприємства, в тому числі сторожа ОСОБА_3

Відповідно до акту комісії від 8 липня 2015 року ОСОБА_3 відмовився від запропонованих йому наявних вакантних посад в штатному розписі Лохвицького РГП.

Наказом по Лохвицькому РГП від 8 липня 2015 року№ 54-К «Про припинення трудового договору (контракту)» позивач був звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, з яким ОСОБА_3 був ознайомлений 8 липня 2015 року.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що на момент вирішення питання щодо осіб, які підлягали звільненню, позивач ОСОБА_3, відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України, користувався переважним правом в залишені на роботі, а саме: як особа, в сім'ї якої нема інших працівників з самостійним заробітком (п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України); як працівник з тривалим (12 років) безперервним стажем роботи на даному підприємстві (п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України); як інвалід війни та особа, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального закладу» (п. 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України); як особа, якій така перевага встановлено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (ч. 3 ст. 42 КЗпП України).

Таким чином, ОСОБА_3 мав найбільшу перевагу в залишенні на роботі у порівнянні з особами, яким таке право було надано.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст. ст. 225, 228, 233 КЗпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Зз матеріалів справи убачається та апеляційним судом правильно зазначено, що ОСОБА_3 дізнавшись про порушення своїх трудових прав 28 липня 2015 року звернувся в місячний строк до прокуратури Лохвицького району та 13 серпня 2015 року йому роз'яснили його право на звернення до суду. Звернувшись до Лохвицького районного суду з адміністративним позовом про поновлення його на роботі, ухвалою суду від 9 вересня 2015 року позивачу було відмовлено у відкритті провадження. З даним позовом позивач звернувся 25 вересня 2015 року.

Таким чином, правильним також є висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 строк звернення до суду не пропущений.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» відхилити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року в не скасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 9 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик