Ухвала

іменем україни

27 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Гримич М.К., ТкачукаО.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 червня 2012 року він передав, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 195 000 грн., про що свідчить письмова довідка. Відповідач зобов'язався віддати кошти до 15 жовтня 2012 року, але станом на час подання позовної заяви кошти не повернув, добровільно віддавати їх не бажає.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 195 000 грн., інфляційні втрати - 113 685,59 грн., три відсотка річних - 11 956,44 грн., відсотки за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України - 31 168,69 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 195 000 грн., інфляційні втрати - 113 685,59 грн., три відсотки річних - 11 956,44 грн., відсотки за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України - 31 168,69 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 11 червня 2012 року, за особистим підписом ОСОБА_5, останній отримав грошові кошти у розмірі 195 000 грн., які зобов'язався повернути у строк до 15 жовтня 2012 року.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Апеляційний суд, частково погоджуючись з рішенням місцевого суду, помилився в оцінці правовідносин, зазначивши, що правовідносини носять зобов'язальний характер, але розписка не є договором позики, а є договором про передачу коштів.

Разом з тим, такі висновки апеляційного суду не впливають на юридичну оцінку, оскільки як позика, так й інші договірні відносини регулюються Книгою 5 ЦК України «Зобов'язальне право».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.С.Ткачук