АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 757/8774/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц/796/1330/2017Головуючий у суді першої інстанції - Остапчук Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення коштів та штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь:

- 3 030,00 грн., що були внесені ним на свій поточний рахунок;

- 267,00 грн. пені згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»;

- 21,94 грн. три відсотки річних;

- 8 010,00 грн. пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів»;

- 2 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди;

- 120,00 грн. упущеної вигоди;

- 333,29 грн. інфляційні втрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що банк в порушення вимог закону та укладеного між ними договору не виконав його доручення на переказ коштів, а відтак зобов'язаний повернути кошти, сплатити відсотки за користування коштами, пеню у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також відшкодувати три відсотки річних і інфляційні втрати та моральну шкоду (а.с. 2-7).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3.три відсотки річних в сумі 21,94 грн та інфляційні втрати в сумі 333,29 грн. В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено (а.с. 63-65).

Не погоджуючись з рішенням суду позивач оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 68-71).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.01.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с.83).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 та скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06.01.2016, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої апеляційної інстанції (а.с. 103, 104).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 15.12.2016 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу до розгляду (а.с. 107, 108).

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. При цьому, в мотивувальній частині апеляційної скарги зазначає, що рішення суду в частині задоволення його вимог про стягнення трьох відсотків річних і інфляційних втрат є законним і обґрунтованим. В частині відмови в задоволенні інших позовних вимог вважає рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а відтак їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Насамперед, слід зауважити, що рішення суду фактично оскаржено позивачем лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, моральної шкоди та упущеної вигоди. Відповідачем та третьою особою рішення суду не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення пені, моральної шкоди та упущеної вигоди суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення пені у відповідності до положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та з підставами відмови у задоволенні вимог про стягнення пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського рахунку № 1084 (а.с. 10).

Згідно пунктів 1.2. та 1.3 вказаного договору банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривнях, здійснює банківське обслуговування клієнта у відповідності до вимог чинного законодавства України, цього Договору та положень Правил. Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку, приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, та виконувати за дорученням клієнта в межах залишку коштів на рахунку розрахункові, касові та інші операції, які передбачені чинним законодавством України.

02.12.2014 позивачем внесено на свій поточний рахунок 3 030,00 грн. (а.с. 11).

Цього ж дня відповідач прийняв від позивача платіжне доручення № 97348680 на перерахування 3 000,00 грн. з його поточного рахунку в ПАТ «Дельта Банк» на його поточний рахунок в ПАТ «Державний ощадний банк України», а також платіжне доручення № 97353632 на сплату 30,00 грн. в якості комісії банку за перерахування коштів (а.с. 12).

Виниклі між сторонами правовідносини регулюються положеннями ЦК України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язаний приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

В договорі банківського рахунку сторони не передбачили строки виконання доручення на переказ коштів, а тому слід застосовувати строки визначені законом.

Пунктом 8.4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Доручення позивача на переказ коштів відповідачем, у строки визначені законом, не виконано. Кошти в сумі 3 030,00 грн. були повернуті позивачу лише 12.06.2015 (а.с. 54).

У зв'язку з поверненням відповідачем коштів, внесених позивачем на свій поточний рахунок, останній в заяві на адресу суду від 29.10.2015 відмовився від позовної вимоги про стягнення з відповідача 3 030,00 грн., а тому вказана вимога судом не розглядалась (а.с. 47).

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, період прострочення відповідачем виконання доручення позивача про переказ коштів становив з 04.12.2014 по 12.06.2015, проте позивачем, з урахуванням введення в банку з 02.03.2015 тимчасової адміністрації, заявлено вимоги про стягнення пені за період з 04.12.2014 по 02.03.2015 (89 днів).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені у відповідності п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 267,00 грн. (3000,00 грн. х 0,1% х 89 днів).

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягненні пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що даний закон застосовується та регулює правовідносини при укладенні договору.

Натомість, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути задоволенні, оскільки: по-перше, між сторонами виникли правовідносини банківського рахунка, які регулюються спеціальним законом - Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який в тому числі визначає відповідальність банку за невиконання доручення клієнта з перерахування коштів, а отже саме цей закон підлягає застосуванню до даних правовідносин; і по-друге, одночасне стягнення пені за Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та за Законом України «Про захист прав споживачів» не узгоджується з прямою нормою закріпленою в ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Що стосується відмови в задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди, необхідно зауважити наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 ч. 2 вказаної норми визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимим доказами заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, а також заподіяння збитків в розумінні вимог ст. 22 ЦК України.

При цьому, слід наголосити, що позивач, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань (невиконання доручення клієнта про перерахування коштів з банківського рахунку), отримав справедливу сатисфакцію у вигляді стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування коштами та пені, передбаченої спеціальним законом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги лише в частині неправомірної відмови у стягненні пені у відповідності до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, рішення суду, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення даних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 267,00 грн. у відповідності до п. 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні та відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», з інших підстав.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення пені - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»(місцезнаходження: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, ) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, переміщений з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 267 (двісті шістдесят сім) грн. 00 коп. пені у відповідності до п. 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення 8 010 грн. 00 коп. пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» - відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва