АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар: Окармус О.М.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2 її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 08 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Хусід С.М., згідно з яким відповідачка позичила у нього гроші в сумі 88 000 грн., що за курсом встановленим НБУ, на день позичення грошей, еквівалентно 11 000 дол. США, з кінцевим терміном виплати позики - 08 квітня 2014 року.

Також вказував на те, що ОСОБА_2 до теперішнього часу борг не повернула, чим взяті на себе зобов'язання не виконала, а тому просив стягнути з неї на його користь 11000 дол. США, що еквівалентно 263 340 грн..

Заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 286 773 грн. боргу за договором позики.

________

22-ц/794/228/17 р. Головуючий у 1-й інстанції Тріска А.І.

Категорія: 19/27 Доповідач Литвинюк І.М.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Посилається на те, що зобов'язання за договором позики виконані в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав зобов'язання за договором позики.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що між сторонами 08 квітня 2013 року був укладений договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 08 квітня 2013 року отримала позику від позивача в сумі 88 000 грн., що еквівалентно сумі - 11 000 дол. США, з кінцевим терміном виплати позики - до 08 квітня 2014 року.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Умовами зазначеного договору позики передбачено, що повернення відповідачем позиченої суми грошей повинно відбутись в місті Чернівці у відповідному валютному еквіваленті національній валюті України на день повернення, за курсом встановленим НБУ на день повного (часткового) погашення позики, але не меншому ніж 799,3000 грн. за 100 дол. США.

За правилами, встановленими ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на 14 квітня 2016 року - на день ухвалення судового рішення, а саме, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 286 773,65 грн., що еквівалентно 11 000 дол. США.

Такий висновок суду ґрунтується на досліджених судом належних та допустимих доказах та нормах матеріального права, які суд правильно застосував до правовідносин, що склалися між сторонами.

Посилання відповідача на те, що її син ОСОБА_6 повернув кошти у розмірі 11 000 дол. США, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків пред'явлення такої вимоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: