АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/200/17 Справа № 204/6184/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Куценко Т.Р.,

за участі секретаря: Синенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року

по справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_4 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину; та позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 11.09.2012 року у розмірі 134534 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.09.2015 року складає 3016256 грн. 76 коп., та судовий збір в сумі 6090 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 11 вересня 2012 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 100000 доларів США. Конкретний строк повернення позики сторони не встановлювали, а домовились про її повернення на першу вимогу позивача. На підтвердження укладення договору позики відповідач того ж дня видав позивачу відповідну розписку. Враховуючи викладене, правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором позики, який укладений у належній формі. Ще з червня 2015 року позивач неодноразово вимагав від відповідача повернення позики у повному обсязі, однак останній цього зобовязання в повному обсязі так і не виконав без пояснення причин. Лише 16 червня 2015 року відповідач повернув позивачу 10000 доларів США. З того часу, відповідач всіляким чином уникає позивача та розмов про повернення боргу. Враховуючи викладене, відповідач не повернув позивачу суму позики. У звязку з тим, що в розписці не визначений розмір процентів, позивач має право на отримання від відповідача процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, розмір процентів, які має сплатити відповідач складає 44534 доларів США 20 центів. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу: 90000 доларів США - сума позики; 44534 доларів США 20 центів - проценти за договором позики, а разом - 134534 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ на 09.09.2015 року складає 3016256 грн. 76 коп.

В квітні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_3 з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір позики, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що, як вбачається з тексту розписки, відповідач за зустрічним позовом передав позивачу за зустрічним позовом суму 100000 доларів США в борг. Чинне законодавство України передбачає наявність для проведення валютних операції відповідної ліцензії. В матеріалах справи така ліцензія відсутня. Використання іноземної валюти без ліцензії Національного Банку України, суперечить закону і як наслідок інтересам держави. Чинне законодавство України взагалі не передбачає підстав, за наявності яких, дві фізичні особи можуть провести готівкові операції щодо оплати послуг між собою в іноземній валюті. Враховуючи такі порушення, правочин який укладений між сторонами є недійсним, оскільки суперечить чинному законодавству та інтересам держави й суспільства. В супереч чинного законодавства та сталої судової практики, в розписці від 11.09.2012 року не вказано умов на яких надано кошти в борг, позичальником не вказано, що він зобов'язується повернути вказану суму та не вказано дату отримання коштів, на розписці стоїть дата написання вказаної розписки, але про те, що кошти були отримані та дату їх отримання в розписці не вказано. Отже, вказаний договір позики, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року є недійсним.

Крім того, в квітні 2016 року до суду звернулася третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_4 з позовною заявою, в якій просила визнати правочин, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним й застосувати до нього наслідки недійсності, а судові витрати у справі покласти на відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 18 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб. ОСОБА_3 нібито надано у борг 100000 доларів США, що є еквівалентом 799300 грн. В квітні 2016 року від чоловіка їй стало відомо про існування вище вказаної справи. Вказана розписка (договір позики) є недійсним у звязку з тим, що сума договору, укладеного між відповідачами становить 100000 доларів США, він не є дрібним побутовим та має укладатися за взаємною згодою подружжя. Проте, третьою особою не було надано чоловіку згоди ні усної, ні письмової на укладення оскаржуваного правочину та отримання коштів від ОСОБА_2 Проте, вразі задоволення позову та стягнення суми боргу з ОСОБА_3 для третьої особи настануть несприятливі наслідки, повернення основної суми боргу та відшкодування штрафних санкцій, звернення стягнення на спільне сумісне майно подружжя, що є грубим порушенням прав третьої особи. Отже, виходячи з вище викладеного, оскільки договір позики було укладено без згоди третьої особи, яка є дружиною позичальника, він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Ухвалою суду до участі у дану справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - була залучена ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору; прийняті зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, а також позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину; та обєднані в одне провадження первісний позов первісний позов ОСОБА_2, зустрічний позов ОСОБА_3 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_4.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в задоволенні первісної позовної заяви, зустрічної позовної заяви, позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування фактичних обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісної позовної заяви скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та вимог позовної заяви третьої особи апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що відсутні встановлені законом підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 11 вересня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 100000 доларів США, що підтверджується розпискою, яку написав власноручно відповідач. Згідно з розпискою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 100000 доларів США, про що зазначено самим ОСОБА_3 в розписці (а.с.8).

Доводи апеляційної скарги Позивача за первісним позовом щодо дійсності укладеного договору позики та доведеності факту його укладення, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, розписка написана 11 вересня 2012 року ОСОБА_3 про отримання грошових коштів не містить зобовязання про їх повернення.

Тобто, зміст вказаної розписки суперечить положенням ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, зокрема, вона не містить: умови отримання позичальником в борг грошей; зазначенням, що позичальник зобовязується їх повернути; та дату отримання коштів.

Вищевказані правові позиції також висловлені Верховним Судом України в його постановах від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Вищевказаним також спростовуються доводи апеляційної скарги, щодо неправомірності висновків місцевого суду про наявність підстав для визнання спірного договору позики нікчемним.

Решта посилань апеляційної скарги, на неправомірність рішення, в цілому повторюють доводи, що були викладені Позивачем в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування позовної заяви та які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.Р. Куценко

ОСОБА_6