Категорія 5 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої Шемети Т. М.,

суддів: Кучевського П.В., Панасюка О. С.,

за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В.,

представника позивача ОСОБА_2.

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача споживче товариство «Еліт» про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні магазином - кафе та зобов'язання звільнити його від товарно - матеріальних цінностей, шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, змінивши предмет позову ставила вимогу: усунути їй перешкоди в користуванні магазином-кафе, загальною площею 186,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши солідарно ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_5 звільнити його від товарно-матеріальних цінностей шляхом виселення (а.с.145-146).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково та вирішено: усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні магазином-кафе, загальною площею 186, 2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 та фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 звільнити його від товарно-матеріальних цінностей, а саме: барної стійки, столів, стільців, м'якого куточка, кухонного обладнання (електроплита, мийка, холодильник). В решті позовних вимог відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати прийняте рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог в частині звільнення магазину - кафе шляхом виселення, помилково вважав це неналежним способом захисту, що сприятиме відповідачеві продовжувати без законних підстав і надалі використовувати приміщення.

ОСОБА_5 діючи через свого представника ОСОБА_3, також подала апеляційну скаргу, у якійпосилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення фактичних обставин справи та невірну оцінку доказів у справі, просить скасувати прийняте рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не взято до уваги ухвалу ВССУ від 28.01.2015 року у справі № 6-39266св14, згідно якої ФОП ОСОБА_5 з 2009 року орендує приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 196, 5 кв. м., розташоване по АДРЕСА_1 що належить СТ «Еліт», тому відповідач ніяк не міг зайняти приміщення в 2015 році. Вважає, що суду не надано жодних доказів про те, що відповідачі перебувають в приміщенні магазину - кафе, що належить позивачу. Більш того, з метою з'ясування тотожності приміщень магазину - кафе та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_5 подала позов до Вінницького окружного адміністративного суду, у постанові якого від 22.11.2016 року у справі № 802 / 783/16-а вказано, що ОСОБА_5 не довела своє відношення до магазину - кафе площею 186, 2 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, що належить позивачу та що, приміщення, яке орендує ФОП «ОСОБА_14» є відмінним від приміщення, що належить позивачу. Судом встановлено факт придбання СТ «Еліт» приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 196,5 кв.м. з подальшою передачею у оренду ФОП «ОСОБА_14», однак у справі немає доказів, що дане приміщення було передане позивачу. Крім того в порушення глави 8 ЦПК України за відсутності відповідачів суд не ухвалив заочного рішення та не направив відповідачам копії судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подану її довірителькою апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 заперечила, вважає наведені в ній доводи безпідставними. Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подану ним апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає необґрунтованою та просить відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, приходить до наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що власником спірної будівлі (магазину-кафе) у АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_4, достовірно встановлено факт вчинення відповідачем перешкоди позивачу володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Суд не брав до уваги копію договору № 3 здачі в оренду основних засобів від 01.03.2009 року, як належний та допустимий доказ, оскільки оригінал договору в судовому засіданні не досліджувався.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в частині «виселення» відповідачів з спірного приміщення, суд виходив з того, що поняття «виселення» відноситься до категорії житлових правовідносин та застосовується до правовідносин, які виникають між фізичними особами з приводу виселення з житлових приміщень.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно договору купівлі-продажу від 19 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1179, продавець Спільне підприємство Вінницька оптово-роздрібна торгово-закупівельна база «Автомотосільгоспкультспорттовари» в особі директора Любоньки Аліма Семеновича продало, а покупець споживче товариство «Еліт» купило будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 196, 5 кв.м., позначений на плані літ. «А» (а.с.105, т.1).

Відповідно до реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого КП «ВООБТІ» від 23 лютого 2005 року, вбачається, що магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» в цілому, який розташований в АДРЕСА_1, було зареєстровано за споживчим товариством «Еліт» на праві колективної власності на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу від 19 лютого 2005 року, та записано в реєстрову книгу № 12 за реєстровим № 684. Об'єкт АДРЕСА_1 в цілому складається з приміщення магазину літера «А», загальною площею 196,5 кв.м. (а.с.107, т.1).

Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 31 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С. М. та зареєстрованого в реєстрі за

№ 243 земельна ділянка, загальною площею 0,0338 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій розташовано вищевказаний магазин з прибудовою, належала також на підставі приватної власності СТ «Еліт» (а.с.108 - 110, т.1).

Зі змісту довідки КП «ВМБТІ» від 17 жовтня 2013 року № 6481 вбачається, що відповідно до додатку № 2/9 до рішення виконкому Вінницької міської ради № 200 від 04 червня 1987 року існуючому будинку по АДРЕСА_1 (а.с.169, т.1).

Протоколом загальних зборів засновників (членів) споживчого товариства «Еліт» від 28 липня 2015 року в рахунок повернення пайових внесків позивачу ОСОБА_4 передано за її згодою будівлю магазин-кафе, загальною площею 186, 2 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, загальною площею 0,0338 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій розташовано вищезазначений магазин з прибудовою, належні СТ «Еліт». ( а.с.104, т.1).

Починаючи з 01.09.2015 року та до сьогодні власником будівлі магазину-кафе, загальною площею 186, 2 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є позивач ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 43066340 від 01 вересня 2015 року (а.с. 5) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 43066493 від 01 вересня 2015 року, виданими Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції (а.с. 6).

З актів обстеження будівлі магазину-кафе, загальною площею 186, 2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, від 31.08.2015 року, 06.10.2015 року, 24.05.2016 року, складених комісією в складі: голови квартального комітету «Надія» Хоменко В. Є., голови СТ «Еліт» Любоньки А. С., провідного юрисконсульта Вінницької обласної спілки споживчих товариств Голубенко О. В., слідує, що приміщення вказаної будівлі магазину-кафе за адресою: АДРЕСА_1, фактично його займає і використовує для власних потреб (здійснює господарську діяльність) ОСОБА_5

В магазині-кафе знаходяться особисті речі ОСОБА_5: барна стійка, столи, стільці, м'який куточок, кухонне обладнання (електрична плита, мийка, холодильник) (а.с.10, 23, 28, 163, 164).

Крім того, в матеріалах справи також наявний фіскальний чек № 0001 від 16 червня 2016 року, виданий ОСОБА_5 (кафе «Квартал», АДРЕСА_1), який підтверджує здійснення відповідачем ФОП ОСОБА_5 у спірному приміщенні господарської діяльності, а саме реалізацію алкогольних напоїв горілки «Істина», 0,5 л. за 60 грн. (а.с.164)

Позивач неодноразово направляла відповідачу вимоги та телеграми з приводу усунення їй перешкод у здійсненні права власності, шляхом звільнення відповідачем самовільно зайнятої будівлі магазину-кафе (а.с. 24, 25, 26, 27), однак відповідач будівлю магазину-кафе так і не звільнила.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

В справі що розглядається суд вірно встановив, що між власником приміщення позивачем ОСОБА_4 та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини. Суд вірно не взяв до уваги копію договору № 3 здачі в оренду основних засобів від 01.03.2009 року (а.с.64-66), як належний та допустимий доказ, оскільки вказаний договір існував між СТ «Еліт» та ФОП ОСОБА_5 і термін його дії закінчився 31.01.2010 року, тобто задовго до набуття права власності на спірне приміщення позивачем по справі, а тому твердження представника відповідача ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно не дав оцінку договору оренди, не пересвідчився чи було вільним приміщення від орендарів при купівлі його ОСОБА_4, - не заслуговує на увагу.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 про те, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 28 січня 2015 року встановив факт оренди ФОП ОСОБА_5 у СТ «Еліт» приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 196, 5 кв. м. розташованого по АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки за правилами статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що судом першої інстанції не дослідив ту обставину, що приміщення, орендоване ФОП ОСОБА_5 є відмінним від приміщення, що належить позивачу, за назвою та площею.

Використання відповідачем по справі приміщення, належного на праві власності позивачеві, підтверджено актами обстеження від 31.08.2015 року (а.с.23), від 06.10.2015 року ( а.с. 28), від 24.05.2016 року (а.с.163), а також фіскальним чеком від 16.04.2016 року, з якого вбачається, що ФОП ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 відпустила горілку «Істина» (а.с.164), що свідчить не лише про те, що в приміщенні знаходяться речі відповідача, а й те, що вона використовує це приміщення для здійснення підприємницької діяльності. Все це вірно було оцінено судом, а доводи апеляційної скарги не спростовують того, що відповідач використовує саме приміщення, яке належить на праві приватної власності належить ОСОБА_4.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 стосовно того, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині виселення, слід зазначити наступне:

Як уже зазначалося вище, по справі встановлено факт знаходження майна відповідача в належному позивачеві приміщенні та факт використання ним цього приміщення доведені наявними у справі доказами.

Суд, відмовляючи у задоволенні вимоги про виселення, вважав, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом захисту, так як поняття «виселення» відноситься до категорії житлових правовідносин та застосовується до правовідносин між фізичними особами з приводу виселення з житлових приміщень.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема і в створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК), що має місце в справі яка розглядається.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем ОСОБА_4 способу захисту, колегія суддів зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Усуваючи позивачу перешкоди у користуванні власністю без вирішення питання про виселення особи із приміщення, утруднить виконання судового рішення, та не призведе до відновлення права власності (володіти користуватись, розпоряджатись) ОСОБА_4 на належне їй приміщення магазину-кафе, загальною площею 186,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За положеннями ЗУ «Про виконавче провадження» виконання судового рішення про усунення перешкод у користуванні, звільнення приміщення можливо лише шляхом виселення.

Зокрема за положеннями ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Усунення перешкод позивачу у користуванні власністю без вирішення позовних вимог про виселення не призведе до звільнення відповідачем займаного приміщення магазину-кафе, загальною площею 186,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно не відновить порушене право власності ОСОБА_4

Суд першої інстанції вищевказані норми права та обставини не врахував, що призвело до помилкового висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із приміщення магазину-кафе, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмов в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року в частині відмови в позові скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 та фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 з нежитлового приміщення магазину-кафе, загальною площею 186,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, належного на праві власності ОСОБА_4.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис П. В. Кучевський

підпис О. С. Панасюк

З оригіналом згідно: Т. М. Шемета